ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/22146/24 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/1159/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лапко Вячеслава Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року, у цивільній справі №638/22146/24, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2018 року у Харківському міському відділі Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною для розірвання шлюбу стало те, що між подружжям відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на сім`ю та шлюб, розв`язання сімейних та побутових проблем, шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинені.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який зареєстрований 12 грудня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року позов задоволено.
Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12 грудня 2018 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 5940- розірвано. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 -адвокат Лапко Вячеслав Васильович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати. Судові витрати та оплату судового збору покласти на позивача.
Вказував, що позов було підписано не особисто позивачкою, а подано представником. Наразі ОСОБА_2 перебуває у Німеччині, про намір розірвати шлюб вона його не повідомляла та така поведінка є нетипова та незвична для неї.
Зазначав, що у суді першої інстанції він заявляв та наполягав на тому, що сама ОСОБА_2 не бажає розірвання шлюбу, що її рішення подати позов до суду було незваженим, тимчасовим та прийняте під впливом третіх осіб та обставин тривалого перебування поза межами України, але ці доводи відповідача перевірені та прийняті судом до уваги не були. Сторона відповідача надала суду сімейні фото зроблені влітку та восени листопаді місця 2024, які свідчать про добрі сімейні стосунки та спільний відпочинок з дітьми в Німеччині, про спільне проживання скаржника з позивачем та дітьми свідчить їх спільна реєстрація АДРЕСА_1 . Також наводив приклади, що сімейні конфлікти між подружжям у 2020 і 2021 році були вирішені, а шлюб збережено.
Зауважив, що ухвалою суду було надано строк для примирення, та у судовому засіданні 17.09.2025 відповідач наполягав на продовженні примирення з позивачем, заявив про бажання зберегти шлюб, заявив що ускладнення у шлюбі були тимчасовими, однак суд не продовжив строк для примирення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, то наявні підстави для розірвання шлюбу.

Розглянувши доводи скарги відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду та не вбачає підстав для задоволення скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 21 грудня 2018 року у Харківському міському відділі Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 5940.
Сторони від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З матеріалів справи судом встановлено, що причиною розірвання шлюбу стала відсутність взаєморозуміння між сторонами. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично припинені, проживають вони окремо, спільне господарство не ведуть. 
Відповідно до частини 1 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки встановлені законом.
Згідно з частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно зі статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин і вимог статті 12, 81 ЦПК України, встановивши, що шлюбні стосунки між сторонами припинилися, сторони не підтримують подружніх стосунків, не цікавляться інтересами один одного, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе.
Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень статті 24 СК України.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачці, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про недоцільність збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено дійсну волю сторін, оскільки позов подано представником ОСОБА_5 , а не позивачкою особисто судовою колегією не приймаються з огляду на таке. 
Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
За частинами 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
У разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог закону та Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина 7 статті 62 ЦПК України).
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина 1 статті 64 ЦПК України).
У цивільному судочинстві адвокат не наділений самостійними процесуальними правами та не є стороною у справі, а лише здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Водночас, сторона у справі на свій розсуд обирає спосіб реалізації своїх процесуальних прав, звернутися до суду особисто або через представника.
Як вбачається з матеріалів справи, повноваження підтверджені ордером серія АХ №1221666 від 10.11.2024 на надання правничої допомоги, копія якого наявна в матеріалах справи. У вказаному ордері зазначено, шо договором про надання правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються (а.с.4).
Цивільне процесуальне законодавство не містить обмежень щодо пред`явлення позову представником у сімейних спорах. Зважаючи, що позов подано повноважним представником Васильєвої А.Д., від останньої не надходили заперечення щодо участі у справі адвоката Сулеймановою М.І., судова колегія не вбачає підстав вважати, що подана позовна заява не відповідає її волі. 
Отже, між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб між сторонами носить формальний характер, причини розпаду сім`ї, на які посилається позивачка, є поважними, а примирення сторін є неможливим, колегія суддів вважає, що в такому випадку збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін у справі.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок щодо застосування статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.
Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року сторонам було надано строк на примирення – два місяці (а.с. 45).
Справа перебуває у провадженні судів першої та апеляційної інстанції тривалий час, однак докази на підтвердження того, що з часу звернення позивачки до суду з позовом про розірвання шлюбу у листопаді 2024 року сторони у справі примирилися, проживають спільно та ведуть спільне господарство, суду не надані.
Відповідач зі спливом значного строку після подання апеляційної скарги не надав до суду апеляційної інстанції доказів про те, що наразі позивачка змінила свою думку та не бажає розірвання шлюбу, що сталося примирення сторін. Тому колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для надання додаткового строку на примирення сторін.
Отже, сторони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, досягнути їхнього примирення не вдалося, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
З доводів позивача, викладених у позовній заяві, випливає, що спільне життя у них з відповідачем не склалось, примирення між ними неможливе.
Після ухвалення рішення суду пройшло більше півроку, але ніяких відомостей про те, що сторони примирилися – до суду апеляційної інстанції не надано. Доводи скарги щодо однакової адреси реєстрації сторін у Німеччині не є достатнім доказом поновлення сторонами шлюбних відносин, тому аргументи ОСОБА_1 щодо їх можливого примирення з позивачкою є безпідставними.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лапко Вячеслава Васильовича-залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий    В.Б. Яцина.

Судді колегії    Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.