ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 759/12716/22
провадження № 51-4423км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100080003900, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Святошинський районний суд м. Києва вироком від 27 лютого 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 цього Кодексу до покарання, призначеного за цим вироком, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Також суд вирішив питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; запобіжного заходу; речових доказів; процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за наведених нижче обставин.
Так, 21 вересня 2020 року приблизно о 21:00 ОСОБА_7 , перебуваючи на вулиці біля одноповерхової будівлі № 16 на вул. Гната Юри в місті Києві, діючи умисно, таємно викрав у ОСОБА_8 , який лежав на землі без свідомості, годинник марки «Sika», підібравши його з землі, чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на суму 9 000 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2025 року вирок районного суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає про недотримання апеляційним судом приписів ч. 2 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) під час розгляду апеляційної скарги захисту.
Стверджує, що апеляційний суд не розглянув доводи апеляційної скарги щодо безпідставного залишення місцевим судом без розгляду клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказів.
Також зазначає про невідкриття стороні захисту, в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, додатків до протоколів - відеоматеріалів, які містяться на відповідних носіях.
За твердженням ОСОБА_6 , поза увагою судів залишилися доводи захисту щодо недопустимості висновку про вартість годинника потерпілого, а апеляційний суд, незважаючи на заявлене в апеляційній скарзі клопотання про дослідження документів ПП «Юридична контора Малецького», не дослідив їх для з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи.
Наголошує на недотриманні місцевим судом приписів КПК щодо підстав виходу суду за межі висунутого обвинувачення. Так, суд, встановивши відсутність у діянні ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, не закрив кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, натомість кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК, тобто фактично висунув нове обвинувачення та жодним чином не поліпшив становище засудженого.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , надавши пояснення, просив задовольнити подану касаційну скаргу. Засуджений ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу захисника.
Прокурор ОСОБА_5 висловила заперечення стосовно задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на завдання та загальні засади кримінального провадження, визначені у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції практично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.
Під час залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тож закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення.
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо  ОСОБА_7 вказаних вимог не дотримався.
Так, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження та проаналізувавши в сукупності надані стороною обвинувачення докази (показання ОСОБА_7 , який не визнав винуватості та пояснив, що ввечері в гральному залі допомагав розбороняти бійку. Коли вийшов на вулицю, знайшов непритомного потерпілого й поруч годинник, який забрав. Наступного дня повернувся, щоб з`ясувати, чи ніхто не шукає годинник, однак заклад був зачинений, тому зберігав його удома та під час візиту поліції добровільно його видав і ОСОБА_8 (потерпілого), який повідомив, що через сплив часу не може впізнати нападника та зазначив, що викрадений годинник був новим, а також письмові докази, зокрема протоколи слідчих дій і висновки експертів) дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 розбою.
Суд виходив із того, що потерпілий у судовому засіданні не підтвердив обставин, повідомлених під час досудового розслідування, не впізнав ОСОБА_7 як особу, яка завдавала йому тілесних ушкоджень, і не пам`ятав подробиць нападу. Водночас суд визнав недостатніми доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання та слідчого експерименту на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні розбою.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 були спрямовані на заволодіння майном потерпілого, перекваліфікував їх із ч. 4 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 185 КК та призначив покарання із застосуванням ст. 71 КК.
Не погоджуючись з цим вироком суду, захисник ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, закрити на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Серед доводів апеляційної скарги захисник наголошував на недопустимості висновку експерта щодо вартості викраденого майна від 26 листопада 2020 року та висловлював незгоду з мотивами, якими місцевий суд обґрунтував допустимість цього доказу. Зокрема, ОСОБА_6 зазначав, що вказаний висновок отримано не у спосіб, передбачений законом, а в матеріалах провадження відсутні документи (зокрема сертифікат суб`єкта оціночної діяльності та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача), які давали б можливість перевірити належність суб`єкта, що його склав, а також документи, які б підтверджували підстави, на яких ПП «Юридична контора Малецького» могла виконувати експертні дослідження або проводити товарознавчу експертизу. Крім того, звертав увагу на те, що висновок від 26 листопада 2020 року підписаний не експертом і не спеціалістом у галузі оцінки майна, а директором приватного підприємства, що суперечить ст. 70 та ч. 1 ст. 243 КПК.
За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 суд залишив її без задоволення. Відхиляючи доводи захисника щодо недопустимості висновку експерта від 26 листопада 2020 року, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, якими було відмовлено у задоволенні відповідного клопотання сторони захисту. Водночас суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення ч. 3 ст. 404 КПК, зазначив, що захисник в апеляційній скарзі не оспорює правильність висновків суду першої інстанції щодо неспроможності аргументів захисту про недопустимість висновку товарознавчої експертизи, а також не заявляв клопотань про дослідження будь-яких доказів, у тому числі тих, що стосуються визначення вартості годинника потерпілого. 
За цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для надання іншої оцінки зазначеному доказу.
Однак Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 69 КПК експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» до проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.
До того ж, ч. 1 ст. 102 КПК передбачено, що у висновку експерта повинно бути зазначено, коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; місце і час проведення експертизи; хто був присутній при проведенні експертизи; перелік питань, що були поставлені експертові; опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.
Таким чином, із наведеного вбачається, що належність особи до кола судових експертів та її повноваження на проведення експертизи за необхідності (у разі сумніву) мають бути підтверджені відповідними відомостями, які дають можливість перевірити її компетентність і законність складання висновку.
Так, наявний у справі висновок щодо вартості викраденого майна від 26 листопада 2020 року, хоча й найменується висновком експерта, однак не містить належних відомостей про особу, яка його склала, її кваліфікацію як судового експерта, а також даних, що підтверджують наявність у неї повноважень на проведення відповідного дослідження. Водночас, у висновку відсутні відомості про попередження цієї особи про кримінальну відповідальність. 
Крім того, доречно звертав увагу захисник у апеляційній скарзі на те, що висновок підписаний не судовим експертом, а директором приватного підприємства, що теж було аргументом щодо необхідності перевірки апеляційним судом цього доказу.
Незважаючи на це, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду щодо допустимості вказаного доказу, не надав належної оцінки доводам сторони захисту про відсутність підтвердження повноважень особи, яка склала висновок від 26 листопада 2020 року, який суд поклав на обґрунтування обставин, що доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, залишивши ці доводи без перевірки.
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_6 не заявляв клопотання про повторне дослідження доказів у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, не може бути визнано належним мотивом відхилення доводів апеляційної скарги, оскільки такі доводи безпосередньо стосувалися допустимості доказу, перевірка яких є обов`язком суду апеляційної інстанції та не залежить від заявлення відповідних клопотань сторонами.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд не перевірив аргументи захисника у цій частині, не надав належної оцінки зазначеному доказу, який за обставин цього провадження має значення для вирішення питання щодо доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК.
Беручи до уваги визначені у ст. 433 КПК особливості касаційного розгляду за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який є судом факту.
Отже, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.
Ураховуючи наявність указаних вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів, зважаючи на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційної скарги захисника у зв`язку з чим ця скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, перевірити доводи захисту, за наявності до того підстав, повторно дослідити докази і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального законодавства. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом для своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2018 році.
За правилами ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема його переховуванню від суду та вчиненню інших кримінальних правопорушень, колегія суддів уважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому  ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 30 травня 2026 року включно.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3