ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року
м. Київ
справа № 542/1701/22
провадження № 51-314км23
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року, залишеним без змін 7 грудня 2023 року Полтавським апеляційним судом, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до правил ст. 72 КК у строк покарання зараховано попереднє ув`язнення. 
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд), задовольнивши частково касаційну скаргу захисника, 15 травня 2024 року скасував на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалу суду апеляційної інстанції і призначив новий розгляд у цьому суді. 
За наслідками нового розгляду Полтавський апеляційний суд ухвалою від 19 грудня 2024 року залишив вирок без змін.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 3 жовтня 2022 року приблизно о 20:00 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння в пошуках своєї співмешканки ОСОБА_8 прийшов до розташованого на АДРЕСА_1 будинку, в якому проживали ОСОБА_9 з ОСОБА_10 , і, погрожуючи вбивством, гучно стукав у вікна та двері оселі. Тому ОСОБА_9 , узявши для самозахисту ножа, відкрив двері і між ним та засудженим виник конфлікт, а згодом - бійка. Відібравши у  ОСОБА_9 ніж, ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклої неприязні з метою позбавлення життя умисно завдав цим знаряддям двох ударів потерпілому в ліву та праву передню частину грудної клітки, спричинивши цим сліпі колото-різані рани: проникаючу в ліву плевральну порожнину з ушкодженням лівого шлуночка серця та поверхневу, котрі в сукупності є тяжкими, небезпечними для життя тілесними ушкодженнями. Протиправні дії засудженого були зупинені завдяки втручанню ОСОБА_10 . Від отриманих ножових поранень, розвинутої гострої кровотечі ОСОБА_9 помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок та ухвалу, перекваліфікувати діяння ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 КК і призначити покарання в межах санкції цієї статті. Суть доводів зводиться до того, що оспорювані рішення не відповідають приписам ст. 370 КПК, зібрані фактичні дані не отримали належної оцінки, унаслідок чого неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Аргументуючи позицію, скаржник насамперед акцентує на тому, що апеляційне провадження було здійснено упереджено, формально, незаконним складом суду, адже згідно зі ст. 76 КК розгляд раніше суддею ОСОБА_11 скарги на невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань унеможливлював її участь у перегляді вироку. За твердженням автора скарги, суд у порушення ст. 404 КПК відхилив клопотання про повторне дослідження доказів, залишив поза увагою неповне фіксування судового засідання 9 січня 2023 року, протиправність затримання ОСОБА_6 із застосуванням кайданків і недодержання ст. 208 цього Кодексу, проведення 3 та 4 жовтня 2023 року слідчих дій (освідування, огляди, вилучення одягу та взуття) за відсутності адвоката, тобто з порушенням права на захист, що виключає використання здобутих даних і похідних від них результатів експертиз. Також зазначає, що не було підстав для невідкладного проникнення до житла потерпілого, замість огляду місця події обшукали помешкання без легітимних у розумінні ст. 223 КПК понятих, водночас фіксування й оформлення документа здійснювались у спосіб, не передбачений законом. Крім того, уважає неналежним доказом додаток до протоколу огляду - фототаблицю через незасвідчення її підписами всіх учасників, указує на відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_12 , порушення статей 41, 214 КПК у зв`язку з допитом свідків неуповноваженими співробітниками оперативних підрозділів. Заперечуючи допустимість доказів, скаржник посилається і на те, що одяг у засудженого вилучала особа протилежної статі; біологічні зразки відібрано без судового дозволу; у справі немає інформації щодо технічних засобів для відеозаписів з нагрудних камер поліціантів, невідомі первинні носії інформації, зафіксованої на лазерному компакт-диску, тож він не набув властивостей документа, отриманий із порушенням ч. 1 ст. 100 КПК без ухвали слідчого судді. Як наголошує захисник, суди проігнорували факт невручення ОСОБА_10 другого примірника протоколу обшуку попри вимоги ч. 9 ст. 236 КПК. Ставлячи під сумнів достовірність окремих протоколів, захисник наводить міркування про їх фальшування слідчими органами, що, на його переконання, доводить необґрунтованість відхилення клопотання про допит свідка ОСОБА_13 (понятого) й порушення ст. 223 КПК. Разом із тим зазначає, що поза увагою залишено недодержання ст. 290 вказаного Кодексу через невідкриття речових доказів. Незгоду з правовою оцінкою обставин захисник мотивує суперечливістю показань свідка ОСОБА_10 , наполягаючи на іншій, ніж установлена судами, версії подій, зокрема на тому, що нетверезий потерпілий раптово напав на засудженого, завдав ударів ножем у груди в ділянку серця, а той відібрав знаряддя і, захищаючись, вимушено застосував його до нападника. За доводами скаржника, цього не було спростовано, навпаки, підтверджено показаннями ОСОБА_6 ; поліцейських, котрим він демонстрував наявні в нього тілесні ушкодження від дії ножа та сліди крові на тілі, зафіксованими на відеозапису нагрудної камери; свідка ОСОБА_14 щодо висловлювань ОСОБА_9 про намір зарізати засудженого; експертними висновками № 217, 1545, 1546, згідно з якими на обличчі останнього виявлено легкі тілесні ушкодження, на одязі - порізи та кров; речовим доказом - знаряддям злочину, а також показаннями свідків (поліцейських) у кримінальному провадженні за ст. 125 КК, розпочатому за заявою ОСОБА_6 . З огляду на все це автор скарги вважає, що діяння засудженого належить кваліфікувати як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони. Заразом зауважує, що всупереч ст. 66 КК при призначенні ОСОБА_6 покарання не було враховано пом`якшуючої обставини - щирого каяття. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали подану скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, ревізуючи правильність застосування норм права; не уповноважений досліджувати докази, вирішувати питання про їх достовірність, перевіряти повноту слідства й фактичні обставини, а, здійснюючи провадження, виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
За змістом касаційної скарги, у ній, серед іншого, зазначається про неповноту слідства, ставиться під сумнів достовірність окремих доказів і правильність установлення фактичних обставин справи, перевірка чого не належить до компетенції Суду. 
Доводи скаржника про незаконність оспорюваних судових рішень не можна визнати прийнятними.
Як убачається з матеріалів справи, висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину проти життя особи є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу. 
Такого переконання суд дійшов, проаналізувавши показання допитаних як обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_8 , ОСОБА_20 ; фактичні дані, що містяться в протоколах: оглядів від 3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 року, затримання від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відібрання зразків для експертизи від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, слідчих експериментів від 24 жовтня 2022 року; в акті медичного огляду від ІНФОРМАЦІЯ_2 року № 94, у висновках експертиз: судово-медичних від 12, 18, 21, 26, 27 жовтня, 2, 4, 16 листопада 2022 року № 1474, 213, 217, 273-МК, 417, 745, 1474, 1496-1499, 1501, 1545 - 1547, молекулярно-генетичних від 18 жовтня та 7 листопада 2022 року № 1495, СЕ-19/117-22/14957-БД, судово-психіатричної від 23 листопада 2022 року № 420та інших документах, зміст яких відображено у вироку. 
Здійснюючи провадження, суд також з`ясував позицію ОСОБА_6 , котрий не визнав провини; твердив, що відібрав у ОСОБА_9 ніж і захищався від нападу останнього, який поранив його. Разом із тим, не заперечував уживання в день події алкогольних напоїв, відвідування помешкання потерпілого в пошуках співмешканки, яка з дітьми втекла від нього після сварки. 
Висунуту на свій захист версію ОСОБА_6 про перебування в стані необхідної оборони та перевищення її меж суд ретельно перевірив і переконливо спростував у вироку. 
За правилами ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання, шляхом заподіяння нападнику шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Тому продовження заподіяння шкоди після закінчення нападу виключає наявність стану необхідної оборони. 
Застосування спеціальних засобів чи предметів є правомірним лише в разі захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення в житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, заподіяної нападнику.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Це тягне кримінальну відповідальність у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 вказаного Кодексу.
Для вирішення питання щодо стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно з урахуванням конкретних обставин справи здійснити порівняльний аналіз та з`ясувати наявність чи відсутність суспільно небезпечного посягання й захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, перебування захисних дій особи та заподіяної нападнику шкоди в межах необхідності (наприклад, постанови Суду від 26 квітня 2018 року, 1 листопада 2022 року в справах № 342/538/14-к, 686/7480/19, відповідно).
При цьому в разі, якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони мають протиправний характер і повинні розцінюватися на загальних підставах (постанова Суду від 27 жовтня 2022 року в справі № 461/1440/21). 
Наведені положення та орієнтири їх застосування враховано при вирішенні цієї справи. 
Так,місцевий суд слушно зважив на показання очевидиці подій - свідка ОСОБА_10 . Як зазначала остання, засуджений прийшов увечері, гучно стукав у вікна та двері будинку й вигукував погрози вбивством, у зв`язку з чим ОСОБА_9 вийшов у сіни, а вона теж приблизно через 10 хв потому; побачила, що на підлозі горілиць лежить закривавлений потерпілий, на ньому сидить ОСОБА_6 із ножем у руці. За показаннями свідка, намагаючись відібрати ніж, вона отримала порізи пальців і потім ударила нападника граблями, надалі той підвівся, відштовхнув її і вдарив у коліно. Про подію свідок повідомила сусідів і попросила їх викликати швидку медичну допомогу. ОСОБА_10 підтвердила, що такі обставини відтворила в ході слідчого експерименту за участі спеціаліста, у присутності понятих та захисника ОСОБА_5 . Надані суду свідчення також узгоджуються з результатами судово-медичного дослідження, за якими у ОСОБА_10 виявлено різані рани на пальцях правої кисті та садна на правій гомілці (висновок № 213).
Натомість показання ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 , напавши на нього з ножем, завдав ударів у ділянку серця, не зайшли об`єктивного підтвердження. 
Згідно з висновком експерта № 217, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в засудженого було виявлено лише синець під оком та садно на носі, які могли утворитися в день події. Відмічені в протоколі огляду від ІНФОРМАЦІЯ_2 року пошкодження тканини светра (шириною 1 см) не тотожні пораненням, оскільки наявності в ОСОБА_6 відповідних тілесних ушкоджень експерт не встановив. Водночас на тілі потерпілого, крім небезпечних для життя ножових поранень, одне з яких глибиною 15 см, виявлено також колото-різану рану лівої долоні, що утворилася незадовго до госпіталізації та характерна для самооборони (висновок № 745).
Не залишив суд поза увагою і показання поліцейських ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . За матеріалами справи, останні бачили лише дрібні почервоніння на тілі ОСОБА_6 , продемонстровані під час фактичного затримання. На представлених стороною захисту відеозаписах із нагрудних камер свідків суд теж не встановив будь-яких поранень на грудній клітці засудженого чи слідів крові. 
Щодо експертних висновків № 1545, 1546, на котрі посилається скаржник, то за результатами дослідження одягу ОСОБА_6 знайдено кров, що може походити як від нього, так і від ОСОБА_9 ; зовнішньої кровотечі на тілі засудженого не виявлено. 
Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_8 про висловлення раніше ОСОБА_9 погроз убити ОСОБА_6 суд відхилив через істотні розбіжності щодо часу вказаної події та нереагування на неї в передбачений законом спосіб. До того ж інші допитані свідки не підтвердили факту існування до 3 жовтня 2022 року конфлікту між засудженим та загиблим. 
Таким чином доказів на користь версії ОСОБА_6 про застосування до нього ОСОБА_9 значного насильства, яке би виправдовувало заподіяння потерпілому тяжкої шкоди, спричинення несумісних із життям тілесних ушкоджень шляхом завдання ударів ножем у груди, суду не надано.
Слід також констатувати, що згідно з матеріалами справи, засуджений у нетверезому стані, грюкаючи ввечері у двері й висловлюючи погрози, жадав потрапити до чужого будинку, тобто відразу продемонстрував агресивну поведінку, надалі, попри очевидний тяжкий стан пораненого потерпілого, не вжив кроків для надання допомоги. Разом із тим у провадженні немає даних, котрі безспірно доводять факт протиправної поведінки ОСОБА_9 , який перебував у своєму житлі й вимушено через дії ОСОБА_6 відчинив двері, уживши безпекових заходів.
Тому, з`ясувавши відсутність із боку потерпілого суспільно небезпечного посягання в розумінні ст. 36 КК, суд обґрунтовано виснував, що дії ОСОБА_6 не можна вважати необхідною обороною та перевищенням її меж.
Посилання в поданій скарзі на порушення права ОСОБА_6 на захист неспроможні. 
На відміну від міркувань скаржника, правила ст. 208 КПК, на підставі якої засудженого було затримано, не передбачають обов`язкової участі захисника. 
З огляду на статті 237, 245 КПК також не є обов`язковою участь захисника при вилученні одягу засудженого й відібранні біологічних зразків для експертиз. Наведені процесуальні дії не зачіпають права особи зберігати мовчання, отже, присутність адвоката не може позначитися на змістові отриманих даних. Крім того, такі дії було виконано на підставі волевиявлення ОСОБА_6 , відображеного у відповідних письмових заявах (т. 1 аркуші 208, 124, 152), а судовий дозвіл на отримання зразків для експертизи вимагається лише в разі відмови особи надати їх добровільно (ч. 3 ст. 245 КПК). Той факт, що огляд наданого засудженим одягу здійснювала слідча ОСОБА_21 , теж не перекреслює доказового значення речей та результатів їх досліджень, оскільки проведення процесуальної дії особою тієї самої статі передбачено лише для особистого обшуку та освідування, яке супроводжується оголенням (ч. 5 ст. 236, ч. 3 ст. 241 вказаного Кодексу). 
Медичний огляд ОСОБА_6 на стан сп`яніння було здійснено ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 1:00 лікарем КНП «Новосанжарська ЦЛ» (висновок № 94; т. 1 а. 270), і сторона захисту не заперечувала результатів. Факт перебування засудженого у день злочину під впливом алкоголю також підтвердили суду свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не заперечував цього і сам ОСОБА_6 .
Доводи автори скарги про те, що суд мав допитати понятого ОСОБА_13 , теж необґрунтовані. Як видно з матеріалів справи і зазначає у скарзі її автор, сторона захисту, ініціювавши виклик свідка й не забезпечивши його прибуття, не наполягала на своєму клопотанні. Крім того, документального підтвердження належності вказаного понятого до правоохоронних органів, що виключало б його участь у слідчих діях згідно з ч. 7 ст. 223 КПК, суду не представлено.
Підстав уважати, що в справі допущено істотне порушення прав і свобод людини, зазначене в п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК, під час огляду місця події, в ході якого було вилучено, серед іншого, знаряддя злочину, не вбачається. 
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК проникнення до житла чи іншого володіння особи допускається за добровільною згодою володільця. Огляд домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було здійснено за письмовою згодою останньої (т. 1 а. 88). Свідок не заперечувала в суді добровільності дозволу й не зазначала про порушення її прав у зв`язку з неврученням другого примірника складеного протоколу. Усупереч твердженням захисника перебіг слідчої дії фіксувався технічними засобами, суд переглянув відеозапис і встановив правильність відображених у протоколі відомостей. При цьому аргументи сторони захисту про особисту зацікавленість понятих ОСОБА_13 і ОСОБА_20 були предметом перевірки й не знайшли підтвердження.
Доводи захисника про неналежність як доказу додатка до протоколу огляду - фототаблиці непереконливі. У розумінні ч. 3 ст. 105 КПК додатки до протоколів повинні бути засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у їх виготовленні та/або вилученні. Отже, підписання згаданого додатка особою, котра здійснювала фотозйомку, відповідає законодавчим положенням. Позиція про відсутність у законі вимоги про засвідчення додатків до протоколу всіма учасниками слідчої дії узгоджується з практикою Суду (див., наприклад, постанову від 1 листопада 2023 року в справі № 347/222/21).
Вирішальною мірою не вплинув на допустимість доказів і огляд трупа ОСОБА_9 слідчим ОСОБА_12 , котрий не входив до відповідної групи. Оцінюючи протокол від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, місцевий суд виснував, що такий огляд, проведений за участю лікаря й у присутності понятих, сам собою не призвів до істотного порушення прав і свобод людини, указаний доказ неминуче був би отриманий незалежно від того, яка конкретна службова особа виконувала передбачену законом процесуальну дію, звідси - не мають ознак «плодів отруєного дерева» й пов`язані з цим документом судово-медичні експертизи трупа та речових доказів.
Окреслений підхід корелюється зі ст. 87 КПК та висновком Великої Палати Суду (див. постанову від 31 серпня 2022 року в справі № 756/10060/17). 
Крім того, факт смерті ОСОБА_9 від гострої масивної крововтрати, яка розвинулась унаслідок поранень грудної клітки з ушкодженням серця, у касаційній скарзі не оспорюється.
Щодо посилань скаржника на порушення статей 41, 214 КПК через допит на досудовому розслідуванні окремих свідків неуповноваженими особами, то наведене не зумовлює зміни правової оцінки обставин, адже в основу вироку покладено свідчення, які суд сприймав безпосередньо. 
Попри твердження автора скарги, у справі не допущено істотних порушень статей 99, 100 КПК. Відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, на яких зафіксовано спілкування з ОСОБА_6 у момент затримання, цифровий носій інформації (флеш карта) отримано на запит слідчого ОСОБА_22 (т. 1 а. 195), оглянуто ІНФОРМАЦІЯ_2 року в присутності понятих ОСОБА_23 , ОСОБА_24 і скопійовано файли на DVD, який є додатком до протоколу огляду (т. 1 а. 196). 
Також неспроможні аргументи захисника про порушення ст. 290 КПК через невідкриття речових доказів. Згідно з ч. 3 вказаної статті прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді. У цій справі місцевий суд з`ясував, що стороні захисту були відкриті всі матеріали досудового розслідування і вручено їх реєстр; у доступі до речових доказів сторона обвинувачення не перешкоджала, однак захист не виявив ініціативи безпосередньо ознайомитися з ними. Крім того, після їх дослідження в судовому засіданні стороні захисту надавався час для підготовки своєї позиції з означеного питання. 
Посилання скаржника на штучне створення доказів обвинувачення є голослівними, таких фактів у кримінальному провадженні не встановлено і стосовно цього сторона захисту не зверталася із заявами до компетентного органу й не ініціювала розслідування.
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження кваліфікація суспільно небезпечного діяння за ч. 1 ст. 115 КК є правильною, підстав для зміни юридичної оцінки учиненого злочину і кваліфікації за ст. 118 цього Кодексу немає. 
Водночас слід зауважити, що ст. 118 КК визначає кримінальну відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, натомість ОСОБА_6 заперечував наявність у нього умислу на позбавлення потерпілого життя. Тож наполягання скаржника на кваліфікації за ст. 118 КК не корелюються з її нормативним змістом та позицією засудженого.
Покарання ОСОБА_6 призначено з додержанням принципу індивідуалізації, положень статей 50, 65 КК, відповідає визначеній законом меті, тяжкості злочину (за класифікацією в ст. 12 цього Кодексу - особливо тяжкий) та особі засудженого, котрий характеризується задовільно, офіційно не працює, не виявив щирого каяття та осуду своє протиправної поведінки, учинив винне діяння в стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 66 КК є обтяжуючою обставиною. Урахувавши все це, пом`якшуючі обставини - сприяння ОСОБА_6 досудовому розслідуванню та відшкодування витрат на поховання потерпілого, суд застосував захід примусу не в максимальних межах санкції закону. 
Обране покарання є справедливим.
Не можна визнати слушними й аргументи захисника про істотне порушення процесуальних норм через неповне фіксування судового засідання 9 січня 2023 року.
За приписами п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК у редакції, чинній на момент постановлення вироку стосовно ОСОБА_6 , істотним порушенням вимог цього Кодексу визнавалася відсутність журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано провадження в суді першої інстанції.
Проте в матеріалах справи наявний журнал судового засідання від 9 січня 2023 року, а технічна фіксація проводилася за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Відсутність зображення в окремих частинах відеозапису засідання не перешкоджає сприймати його перебіг. Тому за усталеною практикою Суду зазначений недолік не зумовлює визнання судового рішення незаконним (див., наприклад, постанови від 20 жовтня 2020 року, 7 грудня 2021 року, 30 серпня 2023 року в справах № 569/502/19, 569/502/19, 204/5840/21 відповідно).
Ухвалений вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про необґрунтованість засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі ретельно перевірив усі аргументи захисника і вмотивовано, з наведенням положень закону, якими керувався, залишив апеляційну скаргу без задоволення.
Посилання скаржника на порушення ч. 3 ст. 404 КПК безпідставні. За її положеннями повторне дослідження обставин на стадії апеляційного перегляду допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, чого немає в цій справі. Тому, розглянувши клопотання сторони захисту з окресленого питання, апеляційний суд відхилив звернення. 
Зміст ухвали не суперечить ст. 419 вказаного Кодексу. 
Доводи автора скарги про постановлення цього судового рішення незаконним складом суду теж необґрунтовані.
За змістом ч. 1 ст. 76 КПК в апеляційному перегляді вироку не допустима участь судді, який брав участь у цьому ж кримінальному провадженні під час досудового розслідування.
Однак таких обставин у касаційній скарзі не відображено, а по суті зазначається про участь судді ОСОБА_11 в ухваленні рішення не в цьому кримінальному провадженні на попередніх стадіях, а в іншій судовій справі (№ 542/613/23).
Крім того, у суді апеляційної інстанції сторона захисту не висловлювала сумнівів щодо неупередженості складу суду й не заявляла відводів. 
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну оспорюваних судових рішень, про що йдеться в поданій скарзі, під час касаційного розгляду не встановлено.
Тому подана касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3