КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2357/2026 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ
Справа № 761/44373/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та стягнення грошової компенсації,

встановив:

В листопаді 2024 року позивач ТОВ ««Фінансова компанія «Ю-Бейс» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив: 
1) припинити право власності позивача на 1/2 частину квартир АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 з одночасним визнанням за відповідачем права власності на ці частки;
2) стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості відповідного майна в загальному розмірі 15 160 350 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3 щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що треті торги не відбулися, ТОВ «ФК «Ю-Бейс» набуло право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 131,10 кв.м, з них житлова - 88,80 кв.м. Право власності підтверджується свідоцтвом №1548, виданим 23 травня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В.
Також позивач набув право власності на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, яка складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 113,8 кв.м, з них житлова - 71,90 кв.м. Це право підтверджується свідоцтвом №1549, виданим 23 травня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В.
Іншим співвласником частки 1/2 квартир АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_1 , колишня дружина ОСОБА_3 .
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14.08.2018 у справі № 242/656/18, в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
Таким чином, позивач і відповідач є співвласниками квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у рівних частинах кожен.
Позивач зазначає, що користування належним йому майном є фактично неможливим, оскільки сторони не досягли домовленості щодо поділу квартир в натурі чи встановлення порядку їх використання. 
Оскільки спільне користування квартирами є неможливим, а технічний поділ їх на окремі ізольовані об`єкти не відповідає вимогам будівельних норм, що підтверджується відповідними висновками судового експерта, позивач вирішив звернутися до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року позов задоволено.
Припинено право власності ТОВ «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» на частину квартири АДРЕСА_2 , що складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 131,1 кв.м. в тому числі житловою 88,80 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1712255080000).
Припинено право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» на частину квартири АДРЕСА_3 , що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 113,8 кв.м. в тому числі житловою 71,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1714267880000).
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , що складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 131,1 кв.м. в тому числі житловою 88,80 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1712255080000).
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 113,8 кв.м. в тому числі житловою 71,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1714267880000).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» компенсацію вартості припиненої частки квартири АДРЕСА_2 у праві власності в розмірі 8 062 650 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» компенсацію вартості припиненої частки квартири АДРЕСА_3 у праві власності в розмірі 7 097 700 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Ю-Бейс» витрати зі сплати судового збору в розмірі 227 405,25 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року.

Не погоджуючись із заочним рішенням та ухвалою про відмову в перегляді заочного рішення, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові, а також відкликати виконавчий лист, виданий судом першої інстанції, який перебуває на примусовому виконанні.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що про судовий розгляд в суді першої інстанції відповідача не було повідомлено.
Також представник апелянта стверджує, що відповідачу не було відомо про зміну співвласника спірних квартир та набуття позивачем права власності на них, доказів проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 позивачем не надано, що виключало підстави в місцевого суду вважати, що відповідач проживає за місцезнаходженням її нерухомого майна, якого вона може мати в різних місцях. Зауважує, що відповідач проживає на тимчасово окупованій території, в м. Донецьку.
Представник апелянта також посилається на те, що суд неповно з`ясував фактичні обставини, ґрунтуючись на висновку судового експерта, оскільки експерт не аналізував інших способів поділу спільного майна чи вирішення спору між співвласниками, висновки експерта мають оціночний характер та обмежуються відповідями на поставлені позивачем питання щодо технічної можливості поділу й ринкової вартості часток. Таким чином, висновок про неможливість поділу майна є передчасним.
Апелянт також не погоджується з висновком місцевого суду про неможливість спільного володіння і користування майном, вважає цю обставину недоведеною, оскільки повідомлення про наміри врегулювати правовідносини з користування спільним нерухомим майном було направлено позивачем за адресою місцезнаходження спірного нерухомого майна, тоді як відповідач фактично проживає в м. Донецьку.
На переконання апелянта, рішення суду не відповідає матеріальному праву, оскільки за застосованою судом першої інстанції статтею 365 ЦК України припинення права власності може відбуватися виключно за наявності у своїй сукупності чотирьох умов: частка є незначною; припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї; попереднє внесення позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду.
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що частка відповідача у спірних квартирах є незначною, а також щодо відсутності заподіяння шкоди інтересам відповідача внаслідок визнання за нею 1/2 частки на них, оскільки квартира є єдиним житлом на підконтрольній Україні території. Також оскаржуване рішення про визнання за нею 1/2 частки на квартири спричинило шкоду членам сім`ї відповідача, оскільки зобов`язало її сплатити 15 000 000 грн. Крім цього, позивач не надав доказів внесення на депозитний рахунок суду суми компенсації до ухвалення рішення.
Посилається на те, що відповідач не має жодного відношення до боргових зобов`язань ОСОБА_3 . 
На підтвердження ціни часток спірних квартир позивач надав докази, згідно з якими загальна їх вартість складає 6 980 470,00 грн., тоді як ціна позову - 15 160 350 грн., що свідчить про намір позивача позбавити відповідача житла, адже вона не зможе сплатити вказану суму коштів.
В апеляційній скарзі також міститься заперечення апелянта проти ухвали суду від 18 серпня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, в обґрунтування яких представник відповідача стверджує, що відмова суду в перегляді заочного рішення є формальною та надуманою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - Круглик В.В. зазначив, що судом протягом усього часу розгляду справи здійснювалися заходи щодо направлення судових повісток відповідачу з метою виклику в судові засідання (а.с.169,174,186,187, 207). 10.02.2025 року, 01.04.2025 року судом направлялося відповідачу рекомендованим листом судові повістки, які повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що відповідає частині десятій статті 130 ЦПК України.
Згідно зі ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з опублікуванням оголошення на веб-сайті судової влади відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності як доказу висновку судового експерта представник позивача вважає необґрунтованими, оскільки на вирішення судовому експерту були поставлені питання, на підставі яких можливо дійти висновку про подільність або неподільність спірних квартир на дві ізольовані квартири відповідно до часток кожного співвласника та відповідно до вимог будівельних норм.
Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції нібито обмежився лише констатацією висновку експерта щодо технічної неподільності квартир та не перевірив наявність альтернативи, крім примусового викупу частки, є безпідставними, адже суд не мав права виходити за межі позовних вимог, оскільки він пов`язаний предметом та обсягом заявлених вимог сторін, що прямо випливає з принципу диспозитивності цивільного процесу.
Крім того, посилання апелянта на можливість "альтернативного поділу майна" є необґрунтованими, оскільки він не зазначив, у чому саме полягає такий альтернативний варіант, та не надав жодних належних і допустимих доказів, які могли б підтвердити відповідні обставини.
Аргументи апелянта про неправильне застосування статті 365 ЦК України, на переконання представника позивача, є необґрунтованими, оскільки оскаржуваним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 не позбавлена права власності на квартири, а навпаки - за нею визнано право власності на частини квартир, які перебували у власності ТОВ ФК «Ю-Бейс».
Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 р. у справі № 209/3085/20 представник позивача стверджує, що у спорі, в якому особа просить суд припинити її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, немає необхідності в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок.
Посилання представника відповідача на те, що нібито ТОВ ФК «Ю-Бейс» став співвласником неіснуючих квартир з грубим порушенням законодавства є припущенням, яке не ґрунтується на жодних засобах доказування.
Доводи апеляційної скарги стосовно набуття позивачем права власності на 1/2 частину спірних квартир за ціною 3 695 720,00 грн. та 3 284 750,00 грн. при ціні позову 15 160 350 грн, безпідставні, оскільки позивач набув право власності в рамках виконавчого провадження з третіх торгів, залишивши за собою нереалізоване майно за ціною третіх торгів.

В додаткових поясненнях представник відповідача стверджує, що заперечення проти апеляційної скарги необґрунтовані. Повернення поштових відправлень свідчить про те, що відповідач фактично не отримала судові повістки і не могла знати про розгляд справи. Заочний розгляд без реального інформування порушує принцип змагальності та право на справедливий суд.
Вказує, що на погашення заборгованості відповідачу знадобиться багато часу, і відповідач не має доходу, з якого можливо буде її погасити.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 стосується поділу спільного сумісного майна подружжя, що не відповідає фактичним обставинам цієї справи, оскільки не стосується шлюбних відносин сторін.
Назва позову «про припинення права спільної часткової власності...» вводить в оману, оскільки фактично припиняється право позивача, а не відповідача, для чого ст. 365 ЦК України не застосовна.
Зауважує, що набуття майна у власність є правом, а не обов`язком, з якого виникає тягар з утримання, зберігання майна, виконання податкових зобов`язань, понесення інших витрат на його утримання, що і робить до цього часу колишній власник - ОСОБА_3 , враховуючи інтереси та матеріальний стан своєї колишньої дружини (Ю-Бейс його не робив).
Позивач ТОВ «ФК «Ю-Бейс», відповідно до ст.361 ЦК України, мав право не набувати частину житлового приміщення будучи поінформований про наявність співвласника, його ніхто не примушував до цього, мав право та можливість самостійно розпорядитись часткою свого майна, запропонувавши його добровільно купити ОСОБА_1 за ціну яка її влаштовує, оскільки вона має переважне право (але це добровільна дія), а при її відмові продати частку іншим особам за ринкову чи договірну ціну.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. Звернув увагу, що у період, коли відповідачу не було відомо про ухвалення оскаржуваного заочного рішення, позивач вже отримав виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 суми в розмірі 15 160 350 грн., звернув виконавчі документи до примусового виконання, в ході якого приватний виконавець розпочав здійснювати дії, спрямовані на реалізацію обох квартир. Таким чином, в результаті стягнення компенсації вартості 1/2 частки квартир у вказаному розмірі ОСОБА_1 може бути позбавлена права власності на обидві квартири. 
Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - Круглик В.В. вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , серед іншого, посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення її про час і місце розгляду справи, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України єобов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, при відкритті провадження у даній справі Шевченківським районним судом м. Києва було перевірено адресу зареєстрованого місця проживання відповідача та встановлено, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_7 ( а.с. 161, т. 1).
Згідно з ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що копія позовної заяви, ухвали про відкриття провадження у справі від 06 грудня 2024 року, а також повістки про призначені підготовчі засідання на 13 січня 2025 року, 10 лютого 2025 року , 05 березня 2025 року та судове засідання 30 квітня 2025 року були надіслані відповідачу за адресою місця знаходження нерухомого майна, що є предметом спору АДРЕСА_2, АДРЕСА_3
Проте поштова кореспонденція була повернута до суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 181, 185, 209, т. 1).
Разом з тим, 01 квітня 2025 року судом було опубліковано оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про виклик ОСОБА_1 в судове засідання на 30 квітня 2025 року, на 11-00 год. ( а.с. 206, т. 1).
Таким чином, в силу приписів ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а тому обов`язкові підстави для скасування рішення суду, визначені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України - відсутні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є вимоги позивача про припинення його права власності на частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , визнання права власності за відповідачем на частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та стягнення з відповідача компенсації за частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Суд встановив, що позивач використав всі можливі способи та засоби повідомити відповідача про пропозицію викупу часток квартир, які належать ТОВ ФК «Ю-Бейс» та стати одноособовим власником даного майна. При цьому вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної часткової власності на майно не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.
Встановивши, що спірні квартири є неподільною річчю, які неможливо поділити в натурі без втрати їх цільового призначення, спільне володіння та користування майном для сторін є неможливим, припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам позивача, суд вважав доведеними наявність обставин передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, які в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті є підставою для задоволення позову, оскільки умови застосування положень ст.365 ЦК України знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим право власності позивача на частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 підлягає припиненню з визнанням права власності на частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 за відповідачем, та стягнення замість неї компенсації з відповідача на користь позивача за кожну частину квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у розмірі 7 097 700 грн. та 8 062 650 грн. 

Проте колегія суддів з висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та без встановлення обставин, які мають значення для справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 у справі № 242/656/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено в повному обсязі.
Зазначеним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.05.1995 року, який був зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану. 21 липня 1999 року шлюб між сторонами було розірвано.
За договором купівлі-продажу квартири від 19.09.1997 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 .
За договором купівлі-продажу квартири від 05.11.1997 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 .
Вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 у справі № 242/656/18 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що складається з п`яти житлових кімнат та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , що складається з чотирьох житлових кімнат.
29 листопада 2018 державним реєстратором департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 у справі № 242/656/18 зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 131,1 кв.м житловою 88,8 кв.м., що складається з 5-ти кімнат (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1712255080000) та на частину квартири АДРЕСА_3 загальною площею 113,8 кв.м житловою 71,9 кв.м., що складається з 4-х кімнат (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1714267880000), що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 листопада 2017 року позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 2005-141 від 05.07.2005 року у розмірі 357 224 доларів США 86 центів.
У провадженні приватного виконавця Іванова А.В. перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання кількох рішень про стягнення коштів з ОСОБА_3 .
Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванова А.В. від 27 квітня 2023 року, 1/2 частина п`ятикімнатної квартири, загальною площею 131,10 кв.м., житловою площею 88,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , підлягає передачі стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» за ціною третього електронного аукціону, що не відбувся, - 3 695 720 грн. в рахунок часткового погашення боргу в розмірі 357 224,86 доларів США та 138 186,59 грн. за виконавчим листом від 04.12.2017 року, виданого Селидівським міським судом Донецької області ( а.с. 136-138, т. 1)

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванова А.В. від 27 квітня 2023 року, 1/2 частина чотирикімнатної квартири, загальною площею 113,8 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , підлягає передачі стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» за ціною третього електронного аукціону, що не відбувся, - 3 284 750 грн. в рахунок часткового погашення боргу в розмірі 357 224,86 доларів США та 138 186,59 грн. за виконавчим листом від 04.12.2017 року, виданого Селидівським міським судом Донецької області ( а.с. 143-145, т. 1)
Таким чином, в межах зведеного виконавчого провадження НОМЕР_3, у зв`язку з тим, що треті торги не відбулися, ТОВ ФК «Ю-Бейс» набуло право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 131,1 кв.м. в тому числі житловою 88,80 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 видане ПН КМНО Мурською Н.В. та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 113,8 кв.м., в тому числі житловою 71,90 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 видане ПН КМНО Мурською Н.В.
Отже, ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Ю-Бейс» є співвласниками квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Згідно з висновком судового експерта Стасюк М.Ю. №02/04/24 від 02.04.2024, складеним на підставі заяви представника ТОВ ФК «Ю-Бейс» за результатом проведення будівельно - технічної (оціночно-будівельної) експертизи встановлено, що :
- відповідно до діючих вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва та на основі наданих документів розділити об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 відповідно до часток співвласників (1/2 частина належить ТОВ ФК «Ю-Бейс» на підставі свідоцтва про право власності №1549 від 23.05.2023 року та інша 1/2 частина належить ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 року ) із утворенням ізольованих квартир не вбачається можливим.
- ринкова вартість частини квартири АДРЕСА_3 та складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 113,8 кв.м. в тому числі житловою 71,90 кв.м. що належить ТОВ ФК «Ю-Бейс», визначена за наданими документами станом і в цінах на час проведення дослідження складає 7 097 700 грн.

Згідно з висновком судового експерта Стасюк М.Ю. №01/04/24 від 01.04.2024, складеним на підставі заяви представника ТОВ ФК «Ю-Бейс», за результатом проведення будівельно - технічної (оціночно-будівельної) експертизи встановлено, що :
- відповідно до діючих вимог нормативно правових актів у галузі будівництва та на основі наданих документів розділити об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 відповідно до часток співвласників (1/2 частина належить ТОВ ФК «Ю-Бейс» на підставі свідоцтва про право власності №1548 від 23.05.2023 року та інша 1/2 частина належить ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 року ) із утворенням ізольованих квартир не вбачається можливим.
- ринкова вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та складається з п`яти житлових кімнат загальною площею 131,1 кв.м. в тому числі житловою 88,80 кв.м. та належить ТОВ ФК «Ю-Бейс», визначена за наданими документами, станом і в цінах на час проведення дослідження складає : 8 062 650 грн. 

05.08.2024 ТОВ ФК «Ю-Бейс» направило ОСОБА_1 пропозицію щодо викупу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на адресу АДРЕСА_2,АДРЕСА_3 за ціною вказаною у висновках експерта.
Згідно офіційного сайту Укрпошти за трекінгом відправлення 0101911574242 вбачається, що дане відправлення не отримано відповідачем.
Крім того, в газеті «Експрес об`ява» № 32-34 (5459) від 28 серпня - 10 вересня 2024 року розміщено пропозицію ТОВ ФК «Ю-Бейс», яка адресована ОСОБА_1 про викуп 1/2 частини квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які належать ТОВ ФК «Ю-Бейс», що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 за ціною 8 062 650 грн та 7 097 700 грн. відповідно.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач , з посиланням на правовий механізм припинення права особи на частку у спільному майні, визначений ст. 365 ЦК України, а також з посиланням на ст. 364 ЦК України, обґрунтовував свої вимоги тим, що виділення частки квартир ТОВ ФК «Ю-Бейс» в натурі в окреме жиле приміщення є неможливим, також між співвласниками існують неприязні відносини, фактичне користування майном є неможливим, що є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, оскільки таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам позивача або відповідача чи членам його сім`ї. Позивач наголошував, що він не взмозі користуватись зазначеним майном, воно є неподільним, спільне володіння і користування майном з відповідачем є неможливим.
Суд першої інстанції визнав такі позовні вимоги обґрунтованими, обставини, на які посилається позивач - доведеними, тому вважав, що немає підстав для відмови у задоволенні позову ТОВ ФК «Ю-Бейс», оскільки умови застосування положень ст.365 ЦК України знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. При цьому, враховуючи, що позивач просив стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості його частки, то підстави для застосування ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду - відсутні. 

Проте зазначені висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (стаття 183 ЦК України).
У статті 321 ЦК України реалізовано конституційний принцип непорушності права власності, визначений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України).
Статтею 364 ЦК України врегульовано порядок виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. 
Відповідно до ч. 1- 3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦПК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦПК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач ТОВ ФК «Ю-Бейс», звертаючись із даним позовом, посилався одночасно на правові норми як ст. 364 ЦК України, так і ст. 365 ЦК України, якими врегульовано різний механізм припинення права на частку у спільному майні.
Так, приписи статті 364 ЦК України хоч і визначають можливість отримання одним зі співвласників такої компенсації, проте не встановлюють умов чи обставин, за яких стягнення такої компенсації можливе в судовому порядку за умови відсутності згоди інших співвласників.
Водночас, у статті 365 ЦК України визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору.
Так, позивач ТОВ ФК «Ю-Бейс» просив припинити його ( позивача) право власності на 1/2 частину кожної із квартир, визнати право власності на вказані частки за відповідачем ОСОБА_1 , натомість стягнути з відповідача компенсацію вартості належної позивачу частки. 
Тоді як положення ст. 365 ЦК України регулюють порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто набуття позивачем права власності на припинену частку відповідача, зі сплатою відповідачу компенсації вартості його частки, попередньо внесеної на депозитний рахунок суду.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 201/425/17, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, вимагає позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.
Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України.
Крім того, питання різниці правозастосування положень статей 364 та 365 ЦК України було предметом розгляду у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, та судом касаційної інстанції було роз`яснено, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18; від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц; від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц ; від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19, від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 .
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України ( висновок Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 207/2703/19).

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказано, що «при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки».
У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним цивільним Судом у складі Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц, від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц, від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 .

У постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 466/2128/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки:
- Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них.
- Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків. Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо.
- Легітимна мета захисту майнових інтересів позивачки як співвласника більшості (реалізація права на компенсацію замість неможливого виділу в натурі) не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідачів на житло, як повна втрата єдиного місця проживання. Такий захід не є пропорційним, оскільки позивачка має альтернативні способи розпорядження своєю часткою (зокрема, продаж з дотриманням переважного права інших співвласників відповідно до статті 362 ЦК України), тоді як відповідачі не мають реальної можливості зберегти своє єдине житло під час примусового виконання рішення.
- Ненаведення у судовому рішенні оцінки реальної платоспроможності відповідачів, наявності в них іншого житла та наслідків примусового виконання у виді втрати єдиного житла свідчить про порушення процесуальних гарантій, потрібних для дотримання принципу пропорційності, сформульованого ЄСПЛ. Отже, застосування частини другої статті 364 ЦК України у спосіб, що призводить до автоматичного задоволення вимог позивача незалежно від наслідків для відповідачів, суперечить як національним засадам добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), так і конвенційним стандартам захисту права на житло.
- Велика Палата Верховного Суду виснує, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням.
- Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19, суд апеляційної інстанції, врахувавши майновий стан відповідача, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. При цьому апеляційний суд зауважив, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про припинення його частки ( а не відповідача) у праві спільної власності зі стягненням компенсації за таку частку із відповідача, та безпідставно застосовуючи правовий механізм припинення права особи на частку у спільному майні, визначений ст. 365 ЦК України, не з`ясував усіх обставин, які підлягали з`ясуванню для застосування положень ст. 364 ЦК України.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до висновків судового експерта Стасюк М.Ю., виконаних за заявою позивача, розділити об`єкти нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , відповідно до часток співвласників (1/2 частина належить ТОВ ФК «Ю-Бейс» та інша 1/2 частина належить ОСОБА_1 ) із утворенням ізольованих квартир не вбачається можливим.
Відповідно до вказаних висновків судового експерта, ринкова вартість частини квартири АДРЕСА_3 складає 7 097 700 грн., ринкова вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку - 8 062 650 грн. 
Зі змісту висновків вбачається, що їх складено виключно на підставі документів, наданих представником позивача, без огляду предмета дослідження - квартир. Відповідно до наданої інформації від ініціатора проведення експертизи, стан квартир є відмінним, проведений високоякісний дизайнерський ремонт.
При цьому, згідно з постановами приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванова А.В. від 27 квітня 2023 року, 1/2 частина п`ятикімнатної квартири, за адресою АДРЕСА_2 , передана стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» за ціною третього електронного аукціону, - 3 695 720 грн., а 1/2 частина чотирикімнатної квартири, за адресою АДРЕСА_3 , передана стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» за ціною третього електронного аукціону, - 3 284 750 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 . 
Разом з тим, позивач не надавав до суду першої інстанції будь-яких доказів на підтвердження фінансової спроможності відповідача ОСОБА_1 сплатити компенсацію вартості частки квартир, а також те, що така виплата не становитиме для неї надмірний тягар. 
Враховуючи, що квартира АДРЕСА_2 є п`ятикімнатною, а квартира АДРЕСА_3 - чотирикімнатною, позивачем не надано доказів неможливості користуватися належною йому власністю спільно з відповідачем.
В апеляційній скарзі відповідач стверджувала, що вона проживає у м. Донецьку, а зазначені квартири є її єдиним житлом на підконтрольній Україні території. Вказана обставина матеріалами справи не спростована.
Посилання представника позивача на ту обставину, що спільне користування квартирами є неможливим, не може бути прийнято до уваги апеляційним судом, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів, що позивач намагався реалізувати своє право на користування належною йому власністю, а відповідач чинила перешкоди у цьому.
Окрім того, апеляційний суд враховує, що відсутність згоди відповідача, якій належить право власності на 1/2 частку кожної із квартир, на викуп належних позивачу часток у праві власності фактично є примушуванням до такого, що може свідчити про порушення прав відповідача, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку.
Враховуючи значну ринкову вартість 1/2 частини квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 - 7 097 700 грн. та 8 062 650 грн., та відсутність в матеріалах справи даних про майновий стан відповідача, фінансову спроможність відповідача сплатити зазначену суму компенсації позивачу, є очевидним, що виконання рішення суду про стягнення компенсації може призвести до звернення стягнення на обидві квартири в цілому і, відповідно, позбавлення відповідача права власності на житло. 

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності заподіяння шкоди інтересам відповідача внаслідок визнання за нею 1/2 частки на квартири, належні позивачу, та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості цих часток на суму 15 160 350 грн. 
Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 про поділ майна подружжя, що відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати, оскільки під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ, а виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
У вказаній справі № 209/3085/20 об`єктом поділу майна подружжя був автомобіль (рухоме майно), відчуження якого у разі неспроможності відповідача сплатити компенсацію не створювало загрози позбавлення його житла чи порушення права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції та статтею 47 Конституції України.

Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, щодо якої в матеріалах справи відсутні докази фінансової спроможності сплатити зазначену компенсацію, та визнання за відповідачем всупереч її волі права власності на частку ТОВ ФК «Ю-Бейс» є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 13 ЦК України щодо заборони використання права на шкоду іншим особам. Таке присудження також порушує баланс приватних інтересів.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 466/2128/23, «позивачка не позбавлена права розпорядитися належною їй часткою у цій квартирі у спосіб, визначений частинами першою та другою статті 362 ЦК України. Так, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, зазначивши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, то продавець має право продати свою частку іншій особі.»
Висновки суду першої інстанції про те, що позивач використав всі можливі способи та засоби повідомити відповідача про пропозицію викупу часток квартир, які належать ТОВ ФК «Ю-Бейс» та стати одноособовим власником даного майна, колегія суддів вважає помилковими, оскільки з матеріалів справи встановлено, що фактично такі письмові пропозиції отримані відповідачем не були.
Таким чином, враховуючи, що позивачем у даній справі не доведено, що відповідач ОСОБА_1 спроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на частки у спільному майні та що сплата такої компенсації не становитиме для неї надмірний тягар, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат .
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то слід стягнути з позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 24 224 грн.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та стягнення грошової компенсації - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 24 224 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.