Справа № 332/6920/25
Номер провадження 2/337/1351/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року	м. Запоріжжя	

Хортицький районний суд м. Запоріжжя
в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.
за участю секретаря Кабалюка Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,
встановила:
До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
5 березня 2026 року до Хортицького районного суду м.Запоріжжя зазначена справа надійшла за підсудністю.
Ухвалою суду від 06 березня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
13.09.2024 року представником відповідача наданий відзив, в якому викладені заперечення на позов, зокрема, звернуто увагу суду, що відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача у зв`язку із тим, що в момент ДТП він перебував в трудових відносинах, й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків, а також у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, а не винна особа у ДТП. 
Крім того, Буським районним судом Львівської області 3 лютого 2026 року постановлено рішення у справі №944/7177/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яким стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 199145,20 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а всього: 204 145,20 грн. (двісті чотири тисячі сто сорок п`ять гривень 20 копійок). Так, вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що на момент ДТП первісний відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Логістик Профсервіс», виконуючи трудові обов`язки водія, що підтверджується записами в його трудовій книжці. Також судом установлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП (06.07.2024) застрахована у третьої особи в цій справі ПрАТ «СК Універсальна», про що вбачається із Полісу ОСЦПВВНТЗ за № EP-217527148. Даним рішенням суду встановлені факти, які свідчать про безпідставність позовних вимог до ОСОБА_1 , як до неналежного відповідача. 
Правом на надання відзиву представник позивача не скористувався.
Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з`явились, у відзиві зазначили про розгляд справи за їх відсутності, у позові просять відмовити.
З заявами про відкладення розгляду справи учасники не зверталися.
При цьому суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSandersS.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України). Наслідки, визначені в статті 223 ЦПК України, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання,
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.
Судом встановлено, що 06 липня 2024 року о 09:20 год, на автодорозі М-06 Київ-Чоп, 489 км.+150 м відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Reform 0302263R», НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 д.н.з. за участю та Reform 0302263R», д.н.з. НОМЕР_1  ,яким керував позивач ОСОБА_2 .
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року в справі №752/15608/24, яка набрала законної сили від 30.08.2024, первісного відповідача у цій справі ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. за те, що він 06 липня 2024 року о 09:20 год, керуючи транспортним засобом «Reform 0302263R», д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі М-06 Київ-Чоп, 489 км.+150 м., під час руху не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого перетнув суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу руху, внаслідок чого створив аварійну ситуацію та транспортний засіб «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_2 , прийняв вліво та в`їхав у кювет та парапет, що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу, чим порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 12.1 ПДР, відповідальність за що передбачена статтею 124 КУпАП. Крім того, 06 липня 2024 року о 09:20 год. первісний відповідач ОСОБА_1 на автодорозі М-06 Київ-Чоп, 489 км.+150 м., керуючи транспортним засобом «Reform 0302263R», д.н.з. НОМЕР_1 , будучи причетним до ДТП, місце пригоди залишив, чим порушив вимоги пункту 2.10 «а» ПДР, відповідальність за що передбачена статтею 122-4 КУпАП. Тобто, вищевказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, установлено вину первісного відповідача ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 КУпАП.
ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «Універсальна» із заявою про відшкодування шкоди.
Майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом REFORM, реєстраційний номер НОМЕР_3 застраховані на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту № EP-217527148, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» та ТОВ «ОТП Лізинг», за змістом якого позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.
Відповідно до звіту ТОВ «АК «ЕКСПЕРТ СЕРВІС» №2035/24 від 18.09.2024, який є суб`єктом оціночної діяльності (сертифікат №23/2024 від 16.01.2024) вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 , без урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу його складових складає 331445,04 грн., а вартість такого ремонту із урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля становить 132299,84 грн.
На підставі укладеного договору Страхування наземного транспорту № EP-217527148, ПрАТ «СК «Універсальна» здійснила виплату страхового відшкодування згідно страхового акту № 23728-1 у розмірі 117 126,88 грн.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Відповідно до ст.36.2 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Як передбачено п. 38.1, пп (а) 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
У відповідності до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна особа (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
За змістом ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника.
Згідно із ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
В силу ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Приписами ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Така правова позиція узгоджується з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Разом з тим, як встановлено Буським районним судом Львівської області 3 лютого 2026 року постановлено рішення у справі №944/7177/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яким стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 199145,20 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а всього: 204 145,20 грн. (двісті чотири тисячі сто сорок п`ять гривень 20 копійок) –транспортного засобу марки «Reform 0302263R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням якого первісний відповідач ОСОБА_1 скоїв дану ДТП, є відповідач ТОВ «Логістик Профсервіс», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_4 . На момент ДТП первісний відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Логістик Профсервіс», виконуючи трудові обов`язки водія, що підтверджується записами в його трудовій книжці.
За змістом ч.4 та 5 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені
Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що на момент ДТП первісний відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Логістик Профсервіс», виконуючи трудові обов`язки водія, що підтверджується записами в його трудовій книжці. Також судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП (06.07.2024) застрахована у третьої особи ПрАТ «СК Універсальна», про що вбачається із Полісу ОСЦПВВНТЗ за № EP-217527148. При цьому позивач ПрАТ «СК Універсальна» був залучений до участі у справі як третя особа. Заперечень при розгляді справи не надавав, рішення не оскаржував.
На підставі викладеного, Буський районний суд Львівської області суд встановив, що відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що в момент ДТП перебував в трудових відносинах, й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків, а також у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, а не винна особа у ДТП.
Аналіз норм, закріплених в ст. 1187 та 1172 ЦК України, дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. (Постанова ВП ВС від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц). 
Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор то, що). У такому випадку відповідальність юридичної особи (організації) настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з цією організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. До такої правової позиції дійшов Верховний Суд у справі № 911/3511/16 від 15.06.2018. 
Відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. (Постанова КГС ВС від 25.07.2018 у справі № 914/820/17).
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16- ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
З огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача, який не є суб`єктом відповідальності у спірних правовідносинах.
При цьому суд враховує, що позивачем не заявлялось клопотання про заміну неналежного відповідача належним у порядку, передбаченому ЦПК України, у зв`язку з чим справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та щодо визначеного позивачем відповідача.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, суд не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно змінювати відповідача у справі.
За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263–265, 268 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу — відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення оголошений у судовому засіданні 6 квітня 2026 року.

Суддя:      Л.Г. Салтан