Справа № 683/306/26  
1-кп/683/191/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області 
в складі: головуючої – судді ОСОБА_1 
секретаря ОСОБА_2 
з участю прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Старокостянтинові кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ярмолинці, Хмельницької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працює на посаді лісничого Старосинявського лісництва Шепетівського над лісництва, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, знаючи вимоги законодавства України про те, що зброя, бойові припаси та вибухові речовини відносяться до речей, які вилучені із цивільного обороту і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із зброєю та бойовими припасами, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, в порушення вимог п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України про «Право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-XII п. 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року №576, а також Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, перебуваючи за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_2 , в металевому сейфі, який належав його батьку ОСОБА_5 , після смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявив 50 патронів, які є цивільними боєприпасами стрілецької вогнепальної зброї, спортивно-мисливськими довгими гвинтівковими патронами кільцевого запалення, калібру 5,6 мм (.22 Lr), до нарізної спортивно-мисливської зброї калібру 5,6 мм., які придатні до стрільби, тим самим їх придбав та залишив собі на зберігання.
Починаючи з лютого 2003 року, ОСОБА_4 , не маючи передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, особисто розпочав користуватися вищевказаним металевим сейфом у власних цілях та незаконно став зберігати зазначені боєприпаси до 19.01.2026.
19.01.2026 року в ході проведення огляду місця події, за місцем проживання ОСОБА_6 , по АДРЕСА_2 , в металевому сейфі для зберігання мисливської зброї, було виявлено та вилучено 50 патронів, які є цивільними боєприпасами стрілецької вогнепальної зброї, спортивно- мисливськими довгими гвинтівковими патронами кільцевого запалення, калібру 5,6 мм (.22 Lr), до нарізної спортивно-мисливської зброї калібру 5,6 мм., які придатні до стрільби, які ОСОБА_4 , незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно за вищевказаних обставин, після сиерті батька знайшов патрони та зберігав їх без спеціального дозволу.
Обмежившись в судовому засіданні за згодою учасників судового провадження в порядку ст.349 КПК України показаннями обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо вищевказаних фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, і вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
Таким чином, дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.1 ст.263 КК України як придбанні, зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу. 
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд виходить із положень, визначених в ст.50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Загальні засади призначення покарання визначені у ст.65 КК України, згідно якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до роз`яснень, даних у п.2 та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до п.1 ч.1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше

вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти росії» від 16.10.2008).
Призначаючи покарання, суд виходить з того, що відповідно до положень ст.12 КК України обвинувачений ОСОБА_4 вчинив один тяжкий злочин. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 раніше не судимий, виключно позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, зважаючи на положення ст. 67 КК України, не встановлено.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 у межах положень ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та визнання вини. При цьому, суд виходить з того, що обвинувачений під час судового розгляду справи повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки, надавав суду пояснення, вчиняв активні дії, спрямовані на досягнення мети слідства, встановлення обставин вчинення ним кримінального правопорушення. Таке сприяння було активним, тобто певною мірою ініціативним. 
При призначенні покарання судом враховуються конкретні обставини справи, спричинені наслідки, поведінка обвинуваченого під час та після вчинення злочину, який визнав свою вину та щиро розкаявся, що, на думку суду, вказує на повне усвідомлення обвинуваченим вчиненого та обсягу завданої шкоди. 
Реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, а також, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, а також для попередження вчинення нових злочинів самим обвинуваченим та іншими особами, суд приходить до висновку призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, в межах мінімальних строків, визначених санкцією ч.1 ст.263 КК України. 
Дослідивши дані про особу обвинуваченого, суд дійшов переконання, що ОСОБА_4 не є тією суспільно-небезпечною особою, яку слід ізолювати від суспільства, а тому підстав для призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі суд не вбачає, та вважає, що його виправлення можливе без відбування основного покарання із звільненням його від нього з випробуванням та з покладанням на нього відповідно до вимог ст.76 КК України певних обов`язків.
Призначення такого покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Судові витрати за проведення судової експертизи на суму 3565,60 грн в силу ст.124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Питання про долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України. 
Керуючись ч.3 ст.349, ст.368-370, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст.75 КК України  ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік. 
На підставі ст.76 КК України покласти на  ОСОБА_4 наступні обов`язки, пов`язані із звільненням від відбування покарання з випробуванням: 
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути із ОСОБА_4 на корить держави 3565,60 грн судових витрат.
Речові докази - 50 патронів, калібру 5,6 мм - знищити.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя