Справа № 367/1267/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3037/2026
Головуючий у суді першої інстанції: Матвєєва Ю.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В., 
суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року, ухвалене у м. Києві у складі судді Матвєєвої Ю.О., повний текст якого складено 16 вересня 2025 року, у справі № 367/1267/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди, витрат на професійну правничу допомогу,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди, витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебувала справа № 367/3820/20 щодо притягнення його до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП України. В процесі розгляду справи він заперечував свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення. За результатом встановлення фактичних обставин справи постановою Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року закрито провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності, незаконного складання протоколу йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 1 000,00 грн., крім того, він поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000,00 грн. та сплачені ним витрати на правничу допомогу в сумі 17 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Радченко-Онатій Н.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи. На думку представника ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові, виходячи із того, що закриття провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. Поряд з цим, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду в аналогічних справах, та не надав належної оцінки постанові Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року, в якій встановлено, що до матеріалів справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не додано направлення на огляд на стан сп`яніння та відеозапису з місця події, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, що є передумовою виникнення обов`язку проходження огляду на стан сп`яніння.
Чубинський В.С., який діє в інтересах Головного управління Національної поліції в Київській області, подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 . Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №226393 від 21 червня 2020 року зазначено, що 21 червня 2020 року о 05:13 год. в м. Буча, вул. Героїв Майдану, 4 водій ОСОБА_1 керував автомобілем OPEL ASTRA, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: порушення мови, координації рухів, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР України та вчинив правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року у справі №367/3820/20 ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, у зв`язку із відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 7).
ОСОБА_1 порушив перед судом питання про стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди, завданої внаслідок дій поліцейських Головного управління Національної поліції в Київській області, яку він оцінив в розмірі 1 000,00 грн. та сплачених ним витрати на правничу допомогу в рамках справи про притягнення його до адміністративної відповідальності в розмірі 17 000,00 грн.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положенням ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 зазначила, що складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19 Верховний Суд зазначив, що протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.
Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 вказала на те, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме: збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема, зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту. Як зазначалося вище, процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Свої вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував закриттям провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №226393 від 21 червня 2020 року на підставі постанови Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Проте, сам факт закриття Ірпінським міським судом Київської області справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності поліцейського, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом завдання позивачу діями поліцейського моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
Складання поліцейським протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №226393 від 21 червня 2020 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності, а є процедурною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення та в силу положень ст. 251 КУпАП має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення встановлює лише виявлені уповноваженим суб`єктом порушення, однак не породжує будь-яких правових наслідків для особи, не встановлює її прав і обов`язків. Також слід враховувати, що складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язком уповноваженої особи або органу, на який покладено функцію контролю дотримання правил дорожнього руху.
Як вбачається зі змісту постанови Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року, суд закрив провадження щодо ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням до протоколу направлення на огляд на стан сп`яніння та відеозапису з місця події.
Проте, вказані обставини не вказують на наявність очевидних неправомірних або невиправдних дій поліцейського.
Крім того, ОСОБА_1 до позовної заяви не було додано належних і допустимих доказів завдання йому моральних страждань внаслідок складання поліцейським протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №226393 від 21 червня 2020 року. Про наявність таких доказів ОСОБА_1 не зазначив і в апеляційній скарзі.
Відтак, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди.
Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених в рамках справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки позивач не довів, що такі витрати були вимушеними і пов`язаними з очевидними неправомірними і необґрунтованими діями поліцейського, і такі витрати є реальним збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, які б могли бути покладені на державу. 
За змістом частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу та витрати, пов`язані із залученням (викликом) експертів, які можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Стороні, на користь якої ухвалено рішення за правилами цивільного судочинства, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Отже, за правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи.
Процесуальні витрати, понесені, у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14.04.2020 року у справі №925/1196/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами.
Відтак, процесуальні витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, не є шкодою, яка підлягає відшкодуванню судом. Більше того, процесуальний закон не встановлює обов`язку для кожного користуватися правовою допомогою, а лише надає особі відповідне право. Тоді як шкода, завдана особі в порядку ст. 1166 ЦК України є невідворотним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди і не може бути поставлена в залежність від вчинення/ невчинення потерпілою особою певних дій.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Колегія суддів не вбачає порушень норм матеріального або процесуального права. 
Суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі і постанові Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року у справі №367/3820/20.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді