ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/21856/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у наданні по суті відповідей на адвокатські запити Кулі В.С., подані в інтересах ОСОБА_1 за вих. №150525/4 від 15.05.2025 та за вих. №060625/8 від 06.06.2025;
- зобов`язати військової частину НОМЕР_1 протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду надати відповіді на поставлені в адвокатських запитах, поданих в інтересах ОСОБА_1 за вих.150525/4 від 15.05.2025 та за вих.060625/8 від 06.06.2025 питання.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що адвокатом позивача було подано декілька адвокатських запитів до військової частини НОМЕР_1 щодо статусу військовослужбовця та отримання копій документів, які безпосередньо стосуються питань проходження військової служби позивачем. Усі ці відомості є безпосередньо пов`язаними з правами та обов`язками позивача як військовослужбовця та мають суттєве значення для надання йому правничої допомоги. Натомість, відповідач безпідставно відмовив у наданні відповіді, посилаючись на внутрішні статути та порядок звернення «по команді». Така відмова не відповідає вимогам ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і є прямим порушенням як права позивача на отримання правничої допомоги, так і професійних прав адвоката. Обов`язок особистого звернення військовослужбовця не скасовує його конституційного права користуватися правничою допомогою та не позбавляє адвоката процесуальних повноважень діяти від його імені. Внаслідок неправомірної бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 представник позивача позбавлений можливості в повному обсязі надати клієнту належну правничу допомогу та забезпечити ефективну реалізацію його права на захист. Така поведінка органу влади не лише ускладнює виконання професійних обов`язків, а й призводить до репутаційних втрат, підриває довіру клієнта до якості наданих послуг та створює хибне враження про неналежне виконання мною своїх обов`язків як адвоката. Таким чином, подання адвокатських запитів у даній справі було повністю правомірним, а дії військової частини НОМЕР_1 , спрямовані на відмову у їхньому задоволенні, є протиправними.
Ухвалою від 10.11.2025 суддя відкрила провадження в адміністративній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 
19.11.2025 від відповідача за вх. №92481 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує позовну вимоги, вважає їх необґрунтованими та таким, що не підлягають до задоволення. Пояснив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.09.2022 № 434 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Згідно рапорту командира 7 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 під час вечірньої перевірки 22.03.2025 було виявлено відсутність ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки не відповідає. Пошукові заходи не дали результатів. За вказаним фактом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.03.2025 за № 2049 призначено службове розслідування, яким було встановлено, що діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без відома командування 22.03.2025 гранатометник 1 єгерського відділення 1 єгерського взводу 7 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.04.2025 № 2720 за самовільне залишення місця тимчасового розташування на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана». Таким чином ОСОБА_1 своїми діями порушив ряд вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також в діях солдата ОСОБА_1 містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України - самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану. На адресу військової частини НОМЕР_1 надійшов запит адвоката Куля Володимира Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 , в якому адвокат просив надати інформацію та документи, а саме: « 1.1. В якому статусі перебуває ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .? Надайте копії документів на підтвердження статусу. 1.2. Надайте належним чином завірену копію наказу про затвердження результатів службового розслідування проведеного щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо самовільного залишення військової частини або місця служби або дезертирства. 1.3. Надайте належним чином завірені копії Акту службового розслідування та всіх матеріалів службового розслідування проведеного щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо самовільного залишення військової частини або місця служби або дезертирства. 1.4. Якщо матеріали службового розслідування надіслані до Державного бюро розслідувань, надайте копії доказів звернення. Вкажіть, до якого ТУ ДБР були надіслані такі матеріали, коли, в якому ТУ ДБР відкрито кримінальне провадження. За наявності, надайте копію витягу з ЄРДР щодо кримінального правопорушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Якщо до Державного бюро розслідувань відповідні матеріали не надсилались, то чому?». За наслідками розгляду зазначеного адвокатського запиту листом від 20.06.2025 №1918/8788 була надана відповідь, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому зобов`язаний додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військово службовцями та неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України. Відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді». З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника) (п. 2 Розділ І Порядку № 531). З огляду на вище вказане, представництво у правовідносинах військовослужбовця з військовою частиною із службових та особистих питань не допускається. Військовослужбовець повинен звертатись особисто по команді до свого безпосереднього командира. За таких обставин запит про надання інформації та документів щодо солдата ОСОБА_1 - розгляду не підлягає. Також роз`яснено, що військовослужбовець солдат ОСОБА_1 не позбавлений права особисто звернутись із рапортом по команді до командування військової частини НОМЕР_1 з порушених питань. Представник відповідача також зазначив, що позивач не звертався по команді із рапортом/заявою до командира військової частини НОМЕР_1 стосовно надання необхідних документів та інформації щодо нього. При цьому, вимога надати відповідні документи та інформацію заявлена лише у адвокатському запиті адвоката Кулі В.С. У даному випадку правовідносини виникли між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 , так як солдат ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з списків особового складу не виключався, а тому зобов`язаний додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військово службовцями та неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України. Інформація та документи (матеріали службового розслідування, накази та ін.) стосуються внутрішніх рішень командування щодо дисциплінарної відповідальності військовослужбовця, становлять частину службової документації обмеженого доступу. Доступ до них може бути наданий лише самому військовослужбовцю за його особистим зверненням у порядку, визначеному внутрішніми документами та службовими процедурами. Крім того, відповідно до Дисциплінарного статуту, дисциплінарна влада командира здійснюється особисто щодо підлеглих військовослужбовців, а питання притягнення до відповідальності, ознайомлення з матеріалами розслідувань, рапортами, наказами - це службові правовідносини, які не можуть реалізовуватись через представника, у тому числі адвоката. За таких обставин, надання адвокату інформації та копій документів (матеріалів службового розслідування, наказів та ін.) не є можливим, оскільки: такі документи стосуються виключно внутрішніх службових процесів; мають обмежений доступ; можуть бути надані виключно самому військовослужбовцю, який є стороною таких правовідносин, у разі його особистого звернення. За таких обставин, не заслуговує на увагу та є безпідставним покликання позивача (представника позивача) на те, що відмова у наданні інформації адвокату одночасно є відмовою у наданні інформації самому військовослужбовцю, що фіктивно замінюється формулюванням «звертатися особисто». Оскільки позивач не звертався з рапортами, як це передбачено вище зазначеними нормами чинного законодавства до військової частини НОМЕР_1 , тому відповіді, яку б міг оскаржити до суду у випадку не згоди, не отримував, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Враховуючи наведене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволені позову. 
24.11.2025 від позивача за вх. №93292 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача пояснив, що у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що позивач не звертався до командира військової частини з рапортом про надання документів, а вимогу надати копії матеріалів службового розслідування заявлено лише в адвокатському запиті. Військова частина НОМЕР_1 вважає, що між позивачем та командиром існують внутрішні службові правовідносини, які мають регулюватися статутами Збройних Сил України, а тому військовослужбовець нібито зобов`язаний був звернутися саме з рапортом, а не через адвоката. Також відповідач зазначає, що позивач не подавав рапортів і не отримував відповіді на такі рапорти, а отже, за їхньою логікою, відсутні підстави для звернення до суду та для задоволення позову. Твердження відповідача про те, що позивач мав обов`язково звернутися з рапортом і не міг отримати інформацію через адвоката, є юридично необґрунтованими, такими, що суперечать Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Жодна норма законодавства не містить заборони для військовослужбовця отримувати інформацію, що стосується його правового статусу, через свого адвоката. Навпаки, ст. 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу, а ст. 131-2 Конституції України визначає адвокатуру як інституцію, створену саме для надання такої допомоги. Будь-яке обмеження доступу адвоката до інформації, необхідної для захисту клієнта, прямо порушує ці конституційні гарантії. Крім того, до адвокатських запитів долучено ордер адвоката Кулі В.С., у якому прямо зазначено, що повноваження надаються без обмежень. Також на підтвердження правомірності отримання запитуваної інформації до адвокатського запиту було додано згоду ОСОБА_1 на розголошення персональних даних. Відповідач помилково ототожнює внутрішньо-статутний механізм подання рапорту з правовою природою адвокатського запиту. Рапорт є елементом службових відносин, тоді як адвокатський запит - це спеціальний юридичний інструмент, встановлений законом, який обов`язковий для виконання будь-яким органом державної влади, у тому числі й військовою частиною. Твердження відповідача про те, що ненадання відповіді на адвокатський запит нібито тягне лише адміністративну відповідальність і не може бути предметом судового контролю, є юридично хибним та не відповідає вимогам законодавства. Наявність адміністративної відповідальності посадових осіб за ст. 212-3 КУпАП жодним чином не виключає та не обмежує права особи на судовий захист відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 2 КАС України. Накладення адміністративного стягнення не виключає обов`язку відповідача дотримуватись законодавства, оскільки адміністративна відповідальність є наслідком уже вчиненого порушення, тоді як обов`язок надати відповідь на адвокатський запит має триваючий характер і продовжує існувати доти, доки інформацію не буде надано. Сам факт притягнення посадової особи до відповідальності не звільняє орган від виконання вимог ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не скасовує його повноважень і не усуває обов`язку забезпечити реалізацію права громадянина на інформацію та правничу допомогу. Таким чином, аргументи відповідача є юридично необґрунтованими, суперечать Конституції України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та усталеній судовій практиці. Ненадання відповіді на адвокатський запит є вже існуючим порушенням прав позивача та проявом протиправної відмови, яка підлягає судовому контролю й усуненню. Ухилення відповідача від виконання прямого обов`язку надати відповідь не може бути виправдане внутрішньо-статутними процедурами, а його позиція фактично звужує гарантоване державою право військовослужбовця на правничу допомогу та перешкоджає реалізації його законних інтересів. З урахуванням наведеного, представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суд такі задовольнити. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. 
ОСОБА_1 з 15.09.2025 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Згідно рапорту командира 7 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 під час вечірньої перевірки 22.03.2025 було виявлено відсутність ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки не відповідає. Пошукові заходи не дали результатів. 
За вказаним фактом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.03.2025 за № 2049 призначено службове розслідування, яким було встановлено, що діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без відома командування 22.03.2025 гранатометник 1 єгерського відділення 1 єгерського взводу 7 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.04.2025 № 2720 за самовільне залишення місця тимчасового розташування на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».
Для належного забезпечення своїх прав та законних інтересів позивач звернувся до адвоката Кулі В.С. із проханням підготувати та направити до відповідача адвокатський запит з метою отримання необхідної інформації та копій відповідних документів, що безпосередньо стосуються прав та обов`язків позивача. 
У зв`язку з цим 15.05.2025 у межах надання професійної правничої допомоги позивачу, було подано до військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит за Вих.№150525/4 шляхом надсилання електронною поштою, із проханням: «Повідомити в якому статусі перебуває ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Надати копії документів на підтвердження статус; Надати належним чином завірену копію наказу про затвердження результатів службового розслідування проведеного щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо самовільного залишення військової частини або місця служби або дезертирства; Надати належним чином завірені копії Акту службового розслідування та всіх матеріалів службового розслідування проведеного щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо самовільного залишення військової частини або місця служби або дезертирства. Якщо матеріали службового розслідування надіслані до Державного бюро розслідувань, надати копії доказів звернення; Вказати, до якого ТУ ДБР були надіслані такі матеріали, в якому ТУ ДБР відкрито кримінальне провадження. За наявності, надати копію витягу з ЄРДР щодо кримінального правопорушення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Повідомити, якщо до Державного бюро розслідувань відповідні матеріали не надсилались, то чому».
06.06.2025 року було надіслано повторний адвокатський запит за вих. №060625/8 разом зі згодою ОСОБА_1 на розголошення персональних даних шляхом надсилання через АТ «Укрпошта». Згідно трекінгу з сайту, лист вручено 30.06.2025 року (ТТН 0505318642707).
20.06.2025 надійшла відповідь військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит за вих.№150525/4 від 15.05.2025, у якій, зокрема, зазначено, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому зобов`язаний додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військово службовцями та неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України. 
Відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді». 
З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника) (п. 2 Розділ І Порядку № 531).
З огляду на вище вказане, представництво у правовідносинах військовослужбовця з військовою частиною із службових та особистих питань не допускається. Військовослужбовець повинен звертатись особисто по команді до свого безпосереднього командира. 
За таких обставин запит про надання інформації та документів щодо солдата ОСОБА_1 розгляду не підлягає. 
Оскільки відповідачем так і не було надано повних та обґрунтованих відповідей на жоден із поданих адвокатських запитів, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (надалі за текстом - Закон №5076-VI).
Стаття 1 Закону №5076-VI містить такі визначення:
- адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом;
- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту;
- клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність;
- договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;
- інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.;
- представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4, 7 ч. 1 ст. 20 Закону №5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема:
- звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб);
- представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами;
- ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом;
- складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку;
- збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою.
Гарантії адвокатської діяльності визначені ст. 23 Закону №5076-VI і до таких гарантій пунктом 1 частини першої цієї статті віднесена заборона будь-яких втручань і перешкод здійсненню адвокатської діяльності.
Стаття 24 Закону №5076-VI визначає, що адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства. Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.
Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.
У разі якщо задоволення адвокатського запиту передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як десять сторінок, адвокат зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір таких витрат не може перевищувати граничні норми витрат на копіювання та друк, встановлені Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
Суд звертає увагу на те, що 15.05.2025 в межах надання професійної правничої допомоги позивачу, відповідачу скеровано адвокатський запит за вих. №150525/4 шляхом надсилання електронною поштою про надання інформації.
З аналізу змісту такого запиту, він відповідав вимогам ст. 24 Закону №5076-VI та мав бути розглянутий відповідачем як суб`єктом владних повноважень у встановленому законом порядку і не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту зобов`язаний був надати адвокату відповідну інформацію або копії документів.
20.06.2025 надійшла відповідь військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит за вих.№150525/4 від 15.05.2025, тобто понад встановлені 5 робочих днів, у якій, зокрема, зазначено що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому зобов`язаний додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військово службовцями та неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України. Відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді». З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника) (п.2 Розділ І Порядку № 531). З огляду на вище вказане, представництво у правовідносинах військовослужбовця з військовою частиною із службових та особистих питань не допускається. Військовослужбовець повинен звертатись особисто по команді до свого безпосереднього командира. За таких обставин запит про надання інформації та документів щодо солдата ОСОБА_1 розгляду не підлягає. 
Суд, надаючи правову оцінку підставам для відмови відповідачем у наданні інформації, вказує на те, що конфіденційна та службова інформація є видами інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Законом визначено види інформації з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації. Так, інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна, таємна, службова (ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI).
При цьому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема у випадку якщо запитувана інформація належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 Закону.
Частиною 2 ст. 6 Закону № 2939-VI встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
З огляду на вказане відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.
Наявність в документі інформації з обмеженим доступом не є підставою для відмови у його наданні або його оприлюдненні. 
Зокрема, ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
У такому випадку копія документа повинна надаватись у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).
Частиною 2 ст. 6 Закону № 2939-VI встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 8 ст. 6 Закону № 2939-VI).
Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що з аналізу ст. 6 Закону №2939-VI слідує, що розпоряднику інформації надана можливість обмежувати доступ до запитуваної інформації виключно при дотриманні визначених вимог. Тобто, розпорядник у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. Лише тоді дана відмова буде вважатися обґрунтованою та такою, що здійснена у відповідності до норм Закону №2939-VI.
Верховний Суд звертав увагу на те, що положення ч. 2 ст. 6 Закону №2939-І передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що ст. 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі "трискладового тесту". Обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 9901/249/19, у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справі № 820/5938/16, від 30.01.2020 у справі № 806/1959/16 та інших.
Отже, віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом не є автоматичною підставою для відмови у наданні інформації. Розпорядники зобов`язані застосовувати "трискладовий тест" при розгляді запиту.
Відповідно до Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів, що її ратифіковано із заявами Законом України "Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів" від 20.05.2020 № 631-ІХ, Україна взяла на себе відповідальність із виконання зобов`язань щодо забезпечення гарантій права кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, зокрема до публічної інформації, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (частина перша статті 2).
Під поняттям "офіційні документи" розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.
Приписи ст. 5 цієї Конвенції передбачають опрацювання запитів про доступ до офіційних документів. Зокрема згідно із частиною другою цієї статті запит про доступ до офіційного документу розглядається будь-яким державним органом, розпорядженні якого знаходиться документ. Якщо державний орган не має у розпорядженні запитуваного офіційного документу або якщо він не уповноважений опрацьовувати цей запит, він повинен, коли це можливо, спрямувати запит чи заявника до компетентного державного органу.
Таким чином, в першу чергу, державний орган повинен розглянути запит, якщо ця інформація у нього є.
Статтею 6 цієї Конвенції визначено форми доступу до офіційних документів: у разі надання доступу до офіційного документу заявник має право обрати чи ознайомитися з оригіналом або копією, чи отримати копію цього документу в будь-якій доступній формі або форматі за своїм вибором, якщо тільки висловлене побажання не є невиправданим (частина перша); у разі обмеження доступу до деякої інформації, що міститься в офіційному документі, державний орган повинен, тим не менш, надати доступ до решти інформації, що у ньому міститься. Будь-які пропуски у документі повинні бути чітко позначені. Однак, якщо часткова версія документа вводить в оману або не має сенсу, або покладає явно необґрунтоване навантаження на орган щодо оприлюднення решти документу, у такому доступі може бути відмовлено (частина друга).
У п. п. 57 та 58 Пояснювального звіту до Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів від 18.09.2009 деталізовано ситуації у випадках, якщо обмеження поширюється тільки на частину інформації, що міститься в документі, то інша частина документа, як правило, має бути надана. У такому документі треба чітко вказувати, де саме було видалено інформацію та в якому обсязі. За можливості, у рішенні також треба вказувати обмеження, згідно з яким було зроблено кожне видалення. Що стосується паперових документів, то частини інформації, на які поширюється обмеження, можна видаляти або затирати на копіях таких документів. Якщо оригінал документа є електронним, то треба надати новий документ або паперову копію з чітким зазначенням того, які частини було видалено (наприклад, залишивши відповідні розділи порожніми).
Відповідач у ході розгляду справи не надав доказів того, що доступ до вказаної інформації обмежено фізичною або юридичною особою, а також не зазначив, який із запитуваних документів чи яка їх частина містить конфіденційну інформацію.
Відповідач також не довів належними доказами, що вказана інформація становить внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, та що вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень, або зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.
Крім того, як видно із змісту адвокатських запитів, до нього представник позивача долучав копії ордеру адвоката на представництво інтересів ОСОБА_1 та копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджує, що адвокат В. Куля діяв в інтересах ОСОБА_1 . 
З таких підстав суд висновує, що відмовляючи у наданні запитуваної інформації, відповідач, будучи розпорядником цієї інформації, не обґрунтовує відмови на основі критеріїв, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI, у зв`язку з чим така відмова не може вважатися обґрунтованою та такою, що здійснена у відповідності до норм Закону №2939-VI.
Тому суд вважає за необхідне визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні по суті відповідей на адвокатські запити Кулі В.С., подані в інтересах ОСОБА_1 за вих. №150525/4 від 15.05.2025 та за вих. №060625/8 від 06.06.2025.
Водночас, суд зазначає, що відсутні достатні підстави для однозначного висновку про те, що запитувані представником позивача інформація та документи, належать чи не належать до інформації з обмеженим доступом. 
У зв`язку з цим передчасним буде зобов`язання відповідача надати представнику позивачу запитувану ним інформацію та документи.
З метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути адвокатській запит Кулі В.С., поданий в інтересах ОСОБА_1 за вих. №150525/4 від 15.05.2025 та надати відповідь на нього у порядку і строки, визначені ст. 24 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Щодо позовних вимог, які стосуються адвокатського запиту від 06.06.2025 за вих. №060625/8, то суд зазначає таке.
06.06.2025 адвокатом Кулею В.С. надіслано повторний адвокатський запит за вих. №060625/8 разом зі згодою ОСОБА_1 на розголошення персональних даних шляхом надсилання через АТ «Укрпошта». Згідно трекінгу з сайту, лист вручено 30.06.2025 (ТТН 0505318642707)
Аналіз змісту вказаного адвокатського запиту дає підстави для висновку про відповідність його вимогам ст. 24 Закону №5076-VI. Отже, такий запит мав бути розглянутий відповідачем як суб`єктом владних повноважень у встановленому законом порядку і не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту зобов`язаний був надати адвокату відповідну інформацію або копії документів.
Станом на дату подання позову жодної відповіді на адвокатський запит не отримано - ні на офіційну електронну адресу, зазначену в запиті, ні поштовим відправленням.
Позивач стверджує, що відповідь на адвокатський запит не надана.
Відповідач таку обставину не спростував належними та допустимими доказами.
Виходячи із установлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав вимоги ст. 24 Закону №5076-VI та не надав протягом п`яти робочих днів відповіді на адвокатський запит від 06.06.2025 за вих. №060625/8, чим допустив протиправну бездіяльність.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати відповідь на адвокатський запит, поданий в інтересах ОСОБА_1 вих. №060625/8 від 06.06.2025, в порядку і строки, визначені ст. 24 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. 
Частина 1 ст. 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За змістом ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За правилами ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Суд зазначає, що розгляд даної адміністративної справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.
При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться (ч. 8 ст. 262 КАС України).
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частинами 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно зі ст. 30 Закону №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
За вимогами ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вже було зазначено вище, ч. 1 ст. 139 КАС України визначає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Європейським судом з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п.п. 268, 269).
Згідно з висновком, сформованим Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), від 28.11.2002, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії:
- Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ОД №004889 адвокатом Куля В.С.;
- Додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №150525 від 15.05.2025 від 31.10.2025 укладеної між адвокатом Куля В.С. та ОСОБА_1 ; 
- Акт прийому – передачі юридичних послуг та гонорару на загальну суму 12000,00 грн.; 
- Прибутковий касовий ордер на суму 12000,00 грн. 
Отже, витрати в розмірі 12000,00 грн на професійну правничу допомогу адвоката дійсно понесені позивачем та підтверджено належними і допустимим доказами.
Дослідивши вказані вище письмові докази, суд вважає за необхідне зменшити розмір стягуваних судових витрат.
Предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
У цій справі, суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими ч. 5 ст. 134 КАС України, виходить із такого:
- дана справа відноситься до справ незначної складності;
- розгляд справи хоча проведено в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін;
- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;
- представником позивача в межах розгляду цієї справи, подано позовну заяву та відповідь на відзив;
Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відтак, суд дійшов висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому належить зменшити до 3000,00 грн.
Щодо решти витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір стягненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд 
В И Р І Ш И В : 
адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні по суті інформації та документів стосовно військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на адвокатський запит Володимира, поданий в інтересах ОСОБА_1 за вих. №150525/4 від 15.05.2025. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 ) повторно розглянути адвокатський запит Володимира Кулі, поданий в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) за вих. №150525/4 від 15.05.2025, та надати відповідь у порядку і строки, визначені статтею 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на адвокатський запит Володимира Кулі, поданий в інтересах ОСОБА_1 вих. №060625/8 від 06.06.2025.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 ) надати відповідь на адвокатський запит Володимира Кулі, поданий в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) вих. №060625/8 від 06.06.2025, у порядку і строки, визначені статтею 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини № НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) 3000 (три тисячі) гривень рівно витрат на професійну правову допомогу.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2026. 

Суддя Потабенко В.А.