КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

справа № 760/19100/22

провадження № 22-ц/824/1127/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач - ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - Демарчук Наталії Олександрівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року, постановлені під головуванням судді Ішуніної Л. М. за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_1 12 липня 2006 року укладений кредитний договір № KIG0GA0000808M, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 26 300 дол. США на термін до 12 липня 2010 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Водночас, відповідач у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим, станом на 05 грудня 2022 року утворилася заборгованість у сумі 34 572,10 дол. США, що складається з: 16 626,04 дол. США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 3 110,93 дол. США - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 686,28 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 14 148,85 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача зазначену заборгованість.
Рішенням Солом`янського районного суду в м. Києві від 27 лютого 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року заяву задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати в сумі 15 500 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот гривень).
В іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - Демарчук Наталія Олександрівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення та додаткове рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску строку позовної давності, оскільки з 22.03.2017 року по 12.03.2020 року пройшло менше трьох років. Таким чином, суд не врахував всі обставини справи та не дослідив всі докази по справі.
Заява представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, підлягає залишенню без розгляду, оскільки подана після закінчення строку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що у 2011 році Позивач реалізував свої права іпотекодержателя та звернув стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку. Так, звернення банком у липні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки з наміром таким шляхом стягнути заборгованість з відповідача за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12 липня 2006 року, свідчить про те, що станом на день звернення Позивач вже вважав своє право на отримання коштів порушеним.Отже, Позивач довідався про своє порушене право у липні 2011 року, тому трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості мав сплинути у липні 2014 року.
Щодо доводів у апеляційній скарзі щодо додаткового рішення, посилається на те, що у відзиві на позов було вказано попередній розрахунок витрат на правничу допомогу який складався із: витрат на підготовку та подачу відзиву на позов, витрат на участь адвоката у судовому засіданні суду першої інстанції. В судовому засіданні 17 лютого 2025 року представником Відповідача було зроблено відповідну заяву про те, що докази понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 04 березня 2025 року представником Відповідача на адресу суду було направлено заяву про ухвалення додаткового рішення із доказами витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу. Цього ж дня заява направлялась на адресу Позивача, докази направлення містяться у матеріалах справи. Таким чином, заява про ухвалення додаткового рішення у справі №760/19100/22 була подана представником в межах визначеного процесуальним законом строку, тому доводи Позивача не відповідають дійсності та ґрунтуються на припущеннях.Суд першої інстанції у рішенні від 26 березня 2025 року також урахував, що Позивач зазначав про неспівмірність розміру витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, принцип пропорційності задоволених вимог при покладенні на сторін судових витрат, критерії співмірності зазначених витрат зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, та прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування до 15 500,00 грн.
В судовому засіданні представник позивача Рожко С.М. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні відповідач та представник відповідача Цесельська І.В. проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення банком у липні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з наміром таким шляхом стягнути заборгованість з відповідача за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12 липня 2006 року, свідчить про те, що станом на липень 2011 року позивач вже довідався про порушення свого права на отримання кредитних коштів.
Отже, позивач довідався про своє порушене право у липні 2011 року, тому трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості мав сплинути у липні 2014 року.
Разом з тим, з виписки по рахунку відповідача, доданої позивачем до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 03 лютого 2014 року та 22 березня 2017 року було здійснено платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, після чого, останнім платежі на погашення заборгованості більше не вносились.
Таким чином, здійснивши вищевказані платежі відповідач перервав перебіг строку позовної давності шляхом вчинення дій, що свідчать про визнання ним заборгованості, тому строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості сплинув 23 березня 2020 року.
Звернувшись у липні 2016 року до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач вкотре підтвердив про його обізнаність щодо порушеного відповідачем його права.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач звернувся до суду 16 грудня 2022 року, а строк позовної давності сплинув 23 березня 2020 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 12 липня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KIG0GA0000808M за умовами якого відповідач отримав в кредит в розмірі 25 000 доларів США для будівництва і 1 300 доларів США на сплату страхових платежів. Умовами договору передбачено повернення кредитної заборгованості щомісячними платежами з урахуванням процентів за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць строком до 12 липня 2010 року (пункт 1.1 договору).
Згідно з розрахунком, складеним позивачем і поданим при зверненні до суду з позовом, заборгованість відповідача складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) - 16 626,04 дол. США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 31 110,93 дол. США; заборгованості по комісії та користування кредитом - 686,28 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 14 148,85 дол. США.
Позивач, враховуючи вищевикладене, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що відповідачем не виконано зобов`язання щодо повернення кредиту у відповідності до умов договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку просив стягнути.
Відповідно до ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку встановлює, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основаного зобов`язання є недійсними.
Як було встановлено судом першої інстанції, 09.12.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку набув право власності на квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 , що виступала предметом іпотеки та забезпеченням зобов`язань за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12.07.2006 року.
Таким чином, починаючи з 09.12.2016 року право АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12.07.2006 року було захищено та позивач більше не мав права пред`являти вимоги про стягнення боргу за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12.07.2006 року.
Однак рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року по справі № 760/27913/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 року та ухвалою Верховного Суду від 18.08.2021 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 та скасовано реєстрацію права власності на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, починаючи з 08.02.2021 року у АТ КБ «ПриватБанк» виникло право звернутися звернутися до суду щодо стягнення боргу в інший спосіб, а саме шляхом стягнення заборгованості, оскільки перестали існувати обставини передбачені ст. 36 ЗУ «Про іпотеку».
Ст. 267 ЦК України не містить вимог щодо зазначення позивачем про поважність причин пропуску саме на стадії розгляду справи судом першої інстанції або на певному етапі апеляційного перегляду. Відсутні і відповідні висновки Верховного Суду з цього питання, які б підлягали обов`язковому врахуванню судом.
Законом не визначена процедура застосування ч.5 ст.267 ЦК сторона може заявити про поважність причин пропуску позовної давності на будь-якій стадії судового розгляду з урахуванням приписів ЦПК щодо подання доказів, якщо такі докази надаються на підтвердження поважності причин, і суд має оцінити наведені позивачем причини пропуску позовної давності для визначення їх поважності. Cуд може визнати поважними причини пропуску позовної давності без клопотання сторони за наявності у матеріалах справи відповідних доказів. 
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 906/190/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17).
З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, у зв`язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з постановленням нового - про задоволення позовних вимог.
При цьому, додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення. У разі скасування основного судового рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом, у постановах від 17 квітня 2023 року у справі №160/2282/19.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - Демарчук Наталії Олександрівни задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року скасувати.
Постановити нове рішення наступного змісту.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KIG0GA0000808M від 12.07.2006 року в розмірі 34 572,10 дол. США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 47 398,35 грн.
Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року скасувати.
Постановити нове рішення наступного змісту.
Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цесельської І. В., про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді