ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12309/24	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/5/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участю секретаря судового засідання — Гичко К.С.,
апелянта – ОСОБА_1 ,
позивачки – ОСОБА_2 ,
представника позивачки — адвоката Моленя Р.Б.,
представник третьої особи — Руцької І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12309/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повний текст якого складено 10 квітня 2025 року, та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 травня 2025 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повний текст якого складено 01 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа – Великоберезовицька селищна рада, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_2 (далі – позивачка) адвокат Молень Р.Б. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач, апелянт), третя особа – Великоберезовицька селищна рада, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що сторони з 18.09.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.05.2024 розірвано. У даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син ОСОБА_5 . Після народження дитини стосунки між сторонами погіршились, виникали сварки стосовно виховання дитини, розподілу спільного бюджету, виконання хатніх обов`язків, зловживання відповідачем спиртними напоями тощо. У 2023-2024 роках сім`я проживала у Франції. У цей час відповідач вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо позивачки, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів Франції. На початку 2024 року сторони припинили спільно проживати, при цьому син залишився проживати з матір`ю в смт.Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області. На підставі судового наказу від 29.04.2024 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 .
Під час медичних обстежень дитини було встановлено, що хлопчик має порушення мовлення, інші захворювання, рекомендовано стимулюючу обстановку, індивідуальний навчальний план, заняття з психологом та логопедом. Однак під час спільного проживання сторін, через конфліктні ситуації та скандали, які вчиняв відповідач, стан дитини погіршувався, настав регрес у розвитку, розпочались прояви агресії. Для створення умов, необхідних для нормального розвитку дитини та проходження реабілітаційних курсів, позивач неодноразово приїздила в Україну, згідно з усною домовленістю з відповідачем. З початку 2024 року відповідач не вчинив жодних спроб побачитись із сином за місцем проживання дитини. Станом на сьогодні спільна домовленість сторін щодо визначення місця проживання дитини відсутня, внаслідок чого позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом.
Враховуючи викладене, позивачка просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2025 позов задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_2 .
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.05.2025 заяву адвоката Моленя Ростислава Богдановича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20000.00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав на них апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати.
Зокрема зазначає, що під час їхнього проживання з дитиною у Франції вже з березня 2022 року дитина мала право на медичне страхування, на додаткове солідарне страхування здоров`я дитини, соціальне страхування, житло та якісне навчання у дошкільному закладі. Влада Франції під час проживання надала дитині особливий медичний догляд, проходження необхідних обстежень, навчання з відповідними педагогами в зв`язку з особливостями розвитку.
Вказує, що він турбувався про потреби сім`ї та робив все для того, щоб отримати статус підприємця у Франції та на належному рівні утримувати сім`ю.
Стверджує, що за роки нашого проживання у Франції вони інтегрувалися у французьке суспільство: обидвоє працювали, дитина відвідувала молодшу групу школи-садка «Шарко» у місті Ле-Плессі-Тревіз, де син навчався французькою мовою та розумів шкільні вказівки.
Зазначає, що в кінці лютого 2024 року ОСОБА_2 без його відома та згоди, прийнявши одноосібне рішення, виїхала з Франції, забравши дитину, чим порушила його батьківські права по прийняттю рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання та права дитини на належне батьківське виховання і його право, як батька, на визначення місця проживання дитини.
Зазначає, що їхній з позивачкою син ОСОБА_5 , до його вивезення без згоди, постійно проживав на території Республіки Франція, де фактично сім`я проживала з 2022 року.
Крім того, не погоджується з висновком органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом з матір`ю, про який його повідомили лише за чотири дні до засідання комісії опікунської ради.
Також вказує, що позивачка жодним чином не довела можливість належного утримання їхньої спільної дитини, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази про її місце роботи та доходи.
Що стосується додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.05.2025, то апелянт жодних обґрунтувань щодо його незаконності та необґрунтованості не зазначає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення суду залишити без змін, оскільки вважає їх законними та обґрунтованими, а також стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази та дав їм вірну оцінку, в тому числі і тому факту, що постійне місце проживання дитини є держава Україна.
В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Позивачка та її представник, а також представник третьої особи проти апеляційної скарги заперечили та просили оскаржувані рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
Судом встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі із 18.09.2019, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.05.2024 у справі №607/4541/24 розірвано.
У даному шлюбі в сторін народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане повторно 08.03.2024).
Місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання №149, виданою Великоберезовицькою селищною радою 16.01.2020 та витягом з реєстру територіальної громади № 2024/003771885 від 16.04.2024.
Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання № 41989/28-03, виданою 05.08.2019 відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Фактичне місце проживання відповідача у Франції, що визнається обома сторонами справи.
На підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2024 у справі № 607/9219/24, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 24.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
16.05.2024 старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Бойко Р.О. відкрито виконавче провадження № 75014500 з примусового виконання вищевказаного судового наказу.
16.12.2023 поліцейським Центру громадської безпеки муніципалітету Шеннв`єр-сюр-Марн префектури поліції Парижа складено протокол №01027/2023/007319 за результатами заслуховування скарги ОСОБА_7 про насильницькі дії ОСОБА_8 стосовно неї.
22.02.2024 поліцейською делегованою бригадою розслідування подій регіону Міністерства внутрішніх справ складено поточну заяву № DU/2024/0085165 про те, що ОСОБА_9 подала скаргу проти ОСОБА_8 за домашнє насильство №2023/7319 до комісаріату Фонтене-су-Буа 16.12.2023. Вуїв ОСОБА_10 повідомила, що залишила місце свого проживання в понеділок, 19.02.2024, оскільки стосунки з ОСОБА_11 погіршуються.
23.02.2024 поліцейською делегованою бригадою розслідування подій регіону Міністерства внутрішніх справ складено поточну заяву № DU/2024/0088172 про те, що ОСОБА_9 повідомила про повернення в Україну з її сином ОСОБА_5 , і вже зробила заяву про це 19.02.2024.
Згідно із медичною картою амбулаторного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка ведеться у КНП «Тернопільська обласна дитяча лікарня» ТОР, ОСОБА_6 страждає на затримку мовленнєвого розвитку.
15.06.2023 комунальною установою «Інклюзивно-ресурсний центр» Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області складено висновок №34 про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рекомендований рівень підтримки в закладі освіти: ІІІ рівень підтримки.
15.03.2024 комунальною установою «Інклюзивно-ресурсний центр» Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області складено висновок про повторну психолого-педагогічну оцінку розвитку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рекомендований рівень підтримки: ІІІ рівень підтримки.
Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну допомогу, законним представником та довіреною особою пацієнта ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 .
Згідно із випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 з 12.06.2024 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид економічної діяльності: надання послуг перукарнями та салонами краси (основний).
13.05.2024 позивачка заповнила форму реєстрації дитини ОСОБА_6 в заклад дошкільної освіти «Кобзарик», смт.В.Березовиця, просить поставити на чергу для подальшого зарахування до закладу.
17.05.2024 позивачка звернулась до Комунального закладу Тернопільської міської ради «Центр творчості дітей та юнацтва» із заявою про прийняття на навчання у 2024-2025 роках її дитини ОСОБА_6 .
В травні 2024 року Комунальний заклад Тернопільської міської ради «Центр творчості дітей та юнацтва» відзначив ОСОБА_12 за творчі успіхи, зразкову поведінку, щиру усмішку, доброту та бажання до навчання.
Відповідно до висновку органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом з матір`ю, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №535 від 26.11.2024, орган опіки і піклування, захищаючи права та інтереси дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
У висновку органу опіки та піклування вказано про те, що ОСОБА_2 створила належні умови для виховання та розвитку дитини у помешканні, яке належить їй на праві власності. На обліку у нарколога та психіатра ОСОБА_2 не перебуває. Із батьком ОСОБА_1 вдалось поспілкуватись лише через переписку у «Viber», в якій він зазначив, що ОСОБА_2 незаконно викрала від нього сина, перешкоджає його спілкуванню із дитиною, аліментів на ОСОБА_5 він не сплачує, оскільки не був повідомлений належним чином про це. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не виконує належним чином свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною та що у нього є законний представник, який робить все для того, щоб повернути йому на виховання сина за місцем проживання у Французьку Республіку.
В ході апеляційного розгляду відповідачем ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи рішення Сімейного суду Кретея (Франція) №RG 24/04636 від 13 травня 2025 року, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_13 в будинку батька, а також докази щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд даної справи.
Натомість, представником ОСОБА_2 на стадії апеляційного розгляду долучено докази щодо оскарження в апеляційному порядку вказаного рішення Сімейного суду Кретея від 13 травня 2025 року. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та наявності підстав для визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_2 .
При цьому суд зазначив, що наявні у справі докази (судовий наказ Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2024 про стягнення аліментів, декларації про вибір лікаря за 2021, 2024 роки, виписка з медичної карти амбулаторного хворого, консультативні карти ОСОБА_12 , виписка про надані реабілітаційні послуги, висновки про оцінку розвитку особи від 15.06.2023 і від 15.03.2024, довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_12 , тощо), вказують на постійне місце проживання дитини ОСОБА_12 в Україні.
З таким висновком колегія суддів погоджується.
Надаючи оцінку встановленим обставинам колегія суддів виходить із наступного.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У відповідності до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі – Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частини 1, 2 ст.155 СК України вказують, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
У відповідності із ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, інші обставини, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти:
по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;
по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналогічні висновки містяться і в рішенні ЄСПЛ від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», де Суд наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти:
по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;
по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Отже, при розгляді даної справи щодо місця проживання дитини колегія суддів насамперед виходить з інтересів самої дитини, а також дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Як належним чином встановлено судом, шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, батьки дитини є громадянами України, проживають окремо (матір в Україні в АДРЕСА_1 ; батько у Франції). Спільна дитина сторін малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з березня 2024 року проживає з матір`ю ОСОБА_2 в смт.Велика Березовиця, а в період з 2022 по 2024 роки сім`я проживала у Франції, де на даний час продовжує проживати відповідач.
У висновку органу опіки та піклування вказано про те, що ОСОБА_2 створила належні умови для виховання та розвитку дитини у помешканні, яке належить їй на праві власності. На обліку у нарколога та психіатра ОСОБА_2 не перебуває. Із батьком ОСОБА_1 вдалось поспілкуватись лише через переписку у месенджері «Viber», в якій він зазначив, що ОСОБА_2 незаконно викрала від нього сина, перешкоджає його спілкуванню із дитиною, аліментів на ОСОБА_5 він не сплачує, оскільки не був повідомлений належним чином про це. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не виконує належним чином свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною та що у нього є законний представник, який робить все для того, щоб повернути йому на виховання сина за місцем проживання у Французьку Республіку.
З огляду на зазначене, у колегії суддів, всупереч доводам апеляційної скарги, відсутні підстави вважати необґрунтованими висновки суду про те, що з часу повернення ОСОБА_5 з матір`ю до свого місця проживання в смт.Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області, відповідач в Україну не приїжджав, спроб побачитись з дитиною не робив, аліменти на утримання дитини не платить. Доказів того, що позивачка чинить перешкоди відповідачу, як батьку, у спілкуванні з дитиною, в матеріалах справи немає.
З наявних в матеріалах справи виписок з медичної картки про надані реабілітаційні послуги та результати реабілітації, декларацій, висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи, направлень на медичну реабілітацію, тощо вбачається, що малолітньому сину сторін надається належна медична допомога, зокрема і щодо профілактичного огляду, а тому підстав вважати, що переїзд останнього в Україну, з огляду на особливості дитини щодо його розвитку погіршать його стан здоров`я, у колегія суддів немає.
Враховуючи наведене вище, підстав вважати, що відповідачка матеріально не забезпечує дитину у колегії суддів нема, враховуючи також і те, що органом опіки та піклування здійснено ряд заходів щодо оцінки обстеження умов проживання та потреб сім`ї, за наслідком чого складено відповідні Акти від 17.10.2024, згідно з якими ОСОБА_2 створила належні умови для виховання та розвитку дитини у належному їй на праві власності помешканні.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що син сторін ОСОБА_5 постійно проживав на території Республіки Франція та був незаконно вивезений матір`ю в Україну, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові КЦС ВС від 29.11.2023 у справі №638/18026/19 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема, зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2025, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.11.2025 у справі №607/25020/24, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення дитини та повернення її до місця постійного проживання, відмовлено.
У наведеній вище справі судом досліджувалося питання щодо переміщення дитини сторін на територію України та її подальше перебування в Україні, в тому числі з підстав виконання державами-учасницями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною 11.01.2006, на яку звертає увагу апелянт у даній справі.
Так, у вказаній справі суд встановив, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 є АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 - з 13.12.2016, ОСОБА_14 – з 16.10.2020). За вказаною адресою мати з сином постійно проживали з народження сина до лютого 2022 року до виїзду у Францію. За вказаною адресою також проживав позивач, коли перебував на території України. У лютому 2022 року сторони прийняли рішення тимчасово виїхати з України до Франції через загрозу початку воєнних дій. 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, задля безпеки дитини, сторони прийняли рішення тимчасово не повертатись в Україну та просити тимчасового захисту у Республіці Франція. Тобто вперше ОСОБА_5 покинув територію України у віці двох років. З 02 травня 2022 року по 10 квітня 2024 року відповідачці та сину було надано тимчасовий захист та право тимчасового перебування на території Франції.
Також судом встановлено, що перебування сторін спору у Франції було тимчасовим та пов`язаним виключно із початком військової агресії росії проти України, введенням воєнного стану, що також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_15 , ОСОБА_16 від 07.03.2024, згідно з якими останні зазначили, що запросили сторін спору провести місяць в Португалії. Під час їхнього перебування у Португалії почалася війна, а тому вони вирішили залишатися у Франції для їх безпеки та сина ОСОБА_5 (т.1 а.с.59-60). Тобто факт приїзду сторін спору у Францію був пов`язаний виключно із пошуком притулку на території іншої держави внаслідок збройної агресії росії проти України, що також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_17 , Балінскі Божена-Катажина від 17.06.2024 (т.1 а.с.99-109), в яких останні повідомили, що коли почалась війна в Україні до них зателефонував позивач, повідомив, що не може повертатись в Україну. Планує просити притулок у Франції, на що останні погодились надати їм житло безкоштовно.
Протягом 2022-2023 років відповідачка разом з сином повертались в Україну, за згодою батька, з метою нормального розвитку сина та проходження відповідних реабілітаційних програм, що не заперечується сторонами спору та підтверджується показами свідка ОСОБА_18 .
У лютому 2024 року позивачка разом з сином повернулись на територію України, де проживають по даний час.
Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що малолітній син ОСОБА_5 постійно проживав в Україні, як в країні постійного проживання.
За даних обставин факт отримання дозволу на тимчасове проживання в Республіці Франція, страховки, відвідування школи-садка ОСОБА_5 не має визначального значення та не свідчить про постійне проживання дитини у Франції.
Крім того, у вказаній справі судом також зазначено про те, що згідно з вимогами статті 33 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Позивачка, як громадянка України та матір, із сином, громадянином України, вирішила повернутись до свого постійного місця проживання в Україні. Протиправності в таких діях не було.
Отже, зазначеними вище встановленими рішенням суду преюдиційними обставинами спростовуються доводи відповідача, що місцем постійного проживання сина є ОСОБА_19 .
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_5 з його матір`ю ОСОБА_2 .
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на увагу не заслуговують.
Що стосується долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи доказів, зокрема рішення Сімейного суду Кретея (Франція) №RG 24/04636 від 13.05.2025, яким визначено місце проживання їхнього сина ОСОБА_13 в будинку батька ОСОБА_8 , а також доказів, поданих представником Вуїв О.В. щодо оскарження в апеляційному порядку вказаного рішення суду, то колегія суддів їх до уваги не приймає, оскільки вказане рішення іноземного суду ухвалене після рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2025, яке переглядається апеляційним судом у даній справі і не було предметом дослідження в суді першої інстанції.
Відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. На цьому наголосив КГС у складі ВС у постанові від 10.09.2025 у cправі №906/127/24.
В цій же постанові суд зазначив, що саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду від 27.08.2023 у справі №552/7368/21).
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегією суддів прийнято рішення про залишення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року без змін, тому додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 травня 2025 року також необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 травня 2025 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий 
Судді