КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/6694/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/4205/23

19 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна про визнання договору дарування квартири недійсним, -
в с т а н о в и в:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна про визнання договору дарування квартири недійсним.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , 23.07.2021 року батько склав заповіт та заповів все майно особисто їй ОСОБА_1 . 
Зазначає, що її батько з 1980 року по 2019 рік постійно проживав і був зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , дана квартира належала йому на праві власності. Останні роки свого життя батько багато років хворів, стан здоров`я з часом погіршувався, він страждав на наступні хвороби: онкохвороба з 2013 року, після операції було виведено назовні пряму кишку, що призвело до встановлення інвалідності 2 гр., 15 років хворів на гіпертонію ІІІ ст., у 2019 переніс інсульт. Після інсульту батько потребував тривалого лікування і реабілітації, консультацій лікарів і стаціонарного лікування кожні півроку. 
Вказує на те, що у її батька було двоє рідних дітей: вона - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_4 , відповідач по справі, який запропонував батькові проживати з ним та нашою спільною матір`ю в с.Літки. Відповідач перевіз батька до будинку в селі за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 і через деякий час заборонив позивачу навідувати і допомагати у догляді батька. 
Вказує на те, що поки її батько перебував у відповідача, то останній належним чином не піклувався по батька у зв`язку з чим батько перебував у вкрай тяжкому фізичному та психологічному стані. Вона була змушена перевезти батька з будинку брата до свого будинку в тому же селі Літки. 
Зазначає, що через деякий час батькові стало набагато краще і він почав цікавитися, де перебувають його документи на квартиру, банківські документи та ін. Виявилося, що коштами заволодів і розпорядився Відповідач, також він забрав і всі документи, медичну картку, пенсійне посвідчення і паспорт, мобільний телефон. Крім того, виявилося, що і квартира батька перейшла у власність брата за Договором дарування. 
Вказує на те, що на час укладення договору дарування квартири стан батькового фізичного і психічного здоров`я був таким, що він взагалі не розумів, що відбувається, недоїдав, не отримував ліків та медичної допомоги. В момент укладення договору пройшло лише 4 місяця після перенесеного інсульту. Саме ці обставини поглибили та закріпили наслідки інсульту. 
Таким чином, укладаючи з Відповідачем договір дарування квартири, батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання такого правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.
З огляду на вище викладене, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 25.02.2020.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. про визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 31 грудня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зачепіло З.Я. подала апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що приватним нотаріусом, ОСОБА_5 при розгляді справи у суді першої інстанції було повідомлено, що 17.02.2020 нею було подано запит за № 13/01-16 до Київського міського Бюро технічної інвентаризації із проханням надати довідку про майновий стан ОСОБА_3 . Дана довідка була необхідною для здійснення нотаріального посвідчення спірного договору дарування квартири. Подання даного запиту свідчить про те, що ОСОБА_3 мав би бути присутнім в офісі нотаріуса 17.02.2020. Проте, згідно із відзивом по справі № 755/4205/23 зазначено, що єдиний візит ОСОБА_3 до офісу приватного нотаріуса відбувся лише 25.02.2020, у день посвідчення договору дарування квартири.
Вважає, що такі обставини свідчать про те, що відповідач або ж третя особа надали суду неправдиві показання, які не відповідають дійсності та суперечать одне одному.
Дані обставини були зазначені у клопотанні позивача про приєднання до матеріалів справи нововиявлених доказів, проте дане клопотання не було ані проаналізовано судом, ані вказано у рішенні щодо задоволення чи відмови у задоволенні цього клопотання, що також на думку апелянта свідчить про порушенням процесуальних норм розгляду справи та складення тексту рішення.
Окрім того, як вбачається із оскаржуваного рішення, судом не було надано належної оцінки доказу звернення ОСОБА_3 до поліції із заявою про здійснення відповідачем щодо ОСОБА_3 неправомірних дій, а саме, відібрання у останнього документів та викрадення грошових коштів.
04 березня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Зубко А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви. З огляду на вище викладене просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
В судове засідання сторони з`явилась ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Зубко А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена адресату. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є рідними сестрою та братом, а ОСОБА_7 , померлий, є їх батьком.
25.02.2020 року був укладений договір дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 329.
За умовами вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Даний договір є оспорюваним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що складено відповідний актовий запис № 152 від 13.12.2022 року Виконавчим комітетом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області.
Згідно даних спадкової справи, 12.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_3 .
Судом першої інстанції на підставі ухвали суду від 11.01.2024 була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_3. На вирішення експертів було поставлено наступне питання: Чи усвідомлював померлий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , значення своїх дій та чи міг керувати ними станом на момент укладання договору дарування 25.02.2020 року?
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1807 від 27.12.2024 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладання 25.02.2020 року договору дарування не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1807 від 27.12.2024 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладання 25.02.2020 року договору дарування не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Суд першої інстанції взяв до уваги зазначений висновок, оскільки у суду не було підстав вважати, що наданий висновок посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_3 не відповідає вимогам закону та що експертиза була проведена з порушенням встановлених норм. 
Допитані в судовому засіданні свідки також не підтвердили того, що померлий мав якісь психічні відхилення. Витребувана медична документація була об`єктом дослідження під час проведення судової експертизи та надана відповідна оцінка. У зв`язку з чим, підстав для визнання договору дарування від 25.02.2020 року на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України недійсним відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц звертав увагу, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідною обставиною є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 2-25/11, від 17 січня 2024 року у справі № 301/920/15-ц.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Положення статей 76, 102-113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що згідно з текстом оспорюваного договору дарування від 25 лютого 2020 року, сторони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та володіючи українською мовою, уклали оспорюваний договір дарування.
На підставі ухвали суду від 11.01.2024 була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_3. На вирішення експертів було поставлено наступне питання: Чи усвідомлював померлий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , значення своїх дій та чи міг керувати ними станом на момент укладання договору дарування 25.02.2020 року?
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1807 від 27.12.2024 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладання 25.02.2020 року договору дарування не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Окрім того, в суді першої інстанції було допитано свідків. 
Позивач як свідок, в судовому засіданні повідомила, що батько мав онкологічне захворювання, яке було діагностовано у 2014 році. У 20129 році ОСОБА_3 переніс інсульт та його стан як фізично так і психологічно був важким. Внаслідок такого стану ОСОБА_3 на пропозицію сина, поїхав проживати у село, де на той час проживала його колишня дружина та відповідач. Вона приїздила до батька, його провідувала та він казав, що почуває себе добре, внаслідок чого вона привезла його до Києва на консультацію до невролога. Зазначила, що поведінка батька по дорозі була дивною, він питав у водія, як проїхати до вул. Московської, хоча треба було їхати до поліклініки, яка знаходилася іншому місці. В подальшому, у період 2020 року, коли був складений договір дарування, повідомила, що з батьком не спілкувалася, так як відповідач заборонив їй спілкуватися з батьком. 02.01.2021 року вона забрала проживати батька до себе, так як коли потрапила до місця проживання батька, то побачила, що його фізичний та психічний стан незадовільний, лікування з даного приводу йому не проводилось. З цього періоду часу вона почала надавати батьку допомогу, ним опікуватись, викликала до нього лікарів, які призначали йому лікування, після того стан батька покращився. На уточнюючі запитання суду позивач як свідок повідомила, що станом на 25.02.2020 року про стан здоров`я батька повідомити не може, так як вона з ним не спілкувалась.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що він працює приватним підприємцем та лікарем-терапевтом. З родиною ОСОБА_9 він знайомий з 2003 року, а з ОСОБА_2 - з 2014 року, коли їх батьку, ОСОБА_11 було встановлено діагноз - рак. Протягом 2014 року, після оперативного втручання, він неодноразово приїздив до ОСОБА_3 та робив процедури догляду за стомою. Восени 2019 року у ОСОБА_3 стався інсульт та він тоді його консультував з приводу подальшого лікування. В зв`язку з тим, що стан ОСОБА_3 був нестабільний, свідок порадив звернутися до дільничного невропатолога, та восени 2019 року він особисто возив ОСОБА_3 до невропатолога по дорозі він його спитав, як проїхати на Московську площу до лікарні, проте він йому нагадав, що він живе на Попудренка , він не розумів, де вони знаходяться не орієнтувався в часі, просторі, я зрозумів, що він потребує адекватного реабілітаційного лікування. Наступного разу він бачив ОСОБА_3 на Новий рік у2021 року, на той період часу він був неадекватний, не міг підтримати розмову. Він порадив викликати дільничного лікаря та призначити адекватне лікування. Коли він його побачив влітку 2021 року, це вже була інша людина, він усміхався, адекватно розмовляв, та він дізнався від нього, що в нього проблеми з сином, він подав позов проти сина. На уточнюючі запитання щодо стану ОСОБА_3 повідомив, що у 2019 році, коли він його возив до лікаря, то він ОСОБА_3 висадив біля дому, за допомогою двох осіб останній піднявся до квартири. Коли він йому задавав питання, він йому казав, що у нього наче шум у голові, по очам він бачив, що ОСОБА_3 був розгублений, тоді він зрозумів, що він дезорієнтований у просторі. Протягом 2020 рокусвідокОСОБА_3 його не бачив.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона є донькою ОСОБА_3 від першого шлюбу. Щодо стану його здоров`я повідомила, що у 2019 році у батька був інсульт, та вона разом із сестрою, ОСОБА_17 , доглядали за ним. В подальшому, молодший син ОСОБА_2 підняв питання щоб забрати батька до себе в село Літки, де також перебувала його матір, вони будуть разом доглядати за батьком. Всі прийняли рішення, що батько переїде до села Літки. З того часу свідок не могла додзвонитися до батька. На початку січня 2021 року ОСОБА_1 їй повідомила, що батько в неї, вона приїхала його провідати у лютому 2021 року, батько був дуже худий та фізично виснажений. Коли ОСОБА_1 почала за ним доглядати, батько почав набирати вагу, поправлятися, спілкувався він з нею адекватно, питав, як її справи, розпитував про справи її сина. Почав розмовляти, адекватно спілкуватися... Про договір дарування батько їй не розповідав. На уточнюючі запитання суду повідомила, що протягом 2020 року вона з батьком не спілкувалась.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 повідомив, що він є сусідом по дачі в селі Літки з кінця 80-х років. Перебуває в гарних сусідських відносинах з родиною ОСОБА_20 . Повідомив, що з ОСОБА_20 за час спілкування розмовляли на побутові теми та про життя. Коли він побачив ОСОБА_3 у 2021 року, то він був дуже худий. Повідомив, що коли ОСОБА_3 він жив у ОСОБА_2 , він його не бачив, бачив тільки тоді, коли ОСОБА_3 жив у ОСОБА_23 у 2021 році. Під час розмови ОСОБА_3 йому казав, як він міг таке утворити, що подарувати квартиру ОСОБА_2 , дуже жалівся.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 повідомила, що вона є знайомою ОСОБА_2 , бо знає його з дитинства, з яким товаришували, та є сусідами по дачі в селі Літки, також вона знайома з ОСОБА_17 , сестрою ОСОБА_2 . Повідомила, що батько ОСОБА_2 переїхав проживати до матері ОСОБА_2 в село Літки. Вона також приїздила один раз на місяць до села Літки. Коли вона заходила до них то бачила, що між собою вони були у дружніх відносинах, спілкувалися, ОСОБА_3 пересувався по території за допомогою палички. Стосовно квартири знає, що батько подарував ОСОБА_2 квартиру на ювілей, а саме на 30 років. ОСОБА_3 вона завжди бачила в адекватному стані, він розумів, що відбувається навколо. Вона його бачила протягом 2020 року та після інсульту, бачила позитивну динаміку в його стані та неодноразово чула, що ОСОБА_3 казав, що він подарував квартиру ОСОБА_2 , так як квартира потребує ремонту. Після перенесеного інсульту у нього спостерігали порушення, які мали фізичний характер, при цьому він розмовляв, був при здоровому глузді.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 повідомив, що проживає у селі Літки, знайомий з ОСОБА_2 протягом 10 років. Знає також його рідну сестру. 25.02.2020 рокуна прохання ОСОБА_2 возив його та ОСОБА_3 до нотаріуса оформити квартиру. Батько ОСОБА_2 був у повному здравії. До машини йому допоміг сісти ОСОБА_2 , бо ОСОБА_3 пересувався за допомогою палички. По дорозі, коли їхали, він повідомив, що їде дарувати квартиру ОСОБА_2 , шуткував, неадекватностей не спостерігалось. Коли приїхали до нотаріуса, то ОСОБА_2 допомігйому вийти з машини, подав руку та паличку, далі він пішов самостійно.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 повідомила, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_28 та відповідача ОСОБА_2 . Також вона повідомила, що бачила ОСОБА_3 після перенесеного інсульту (проте, коли точно був у ОСОБА_3 інсульт сказати не може), зазначає, що він пересувався за допомогою палички, проте самостійно. Під час спілкування він їй повідомляв, що оформивдарственну на ОСОБА_2 , коли в нього був ювілей, так як він найменший пізній син, казав, що ОСОБА_29 вийшла заміж та в неї все є. Коли вона приїздила у березні 2020 року до них у гості в село Літки, він шуткував, розмовляв, був незвичний його стан, так як він пересувався за допомогою палички, спілкувався як завжди, був допитаний, шуткував, він завжди шуткує. Дядько ОСОБА_3 самостійно їй розповів, що він зробив ОСОБА_31 дарственну на день народження та тітка ОСОБА_32 також це говорила. Змін в його психічній поведінці я не побачила.
В судовому засіданні нотаріус Кирилюк О.Ю. повідомила, що до неї звернувся ОСОБА_3 та повідомив, що хоче подарувати свою квартиру на 30-річчя сину, так як в нього свого житла не було. Вона роз`яснила йому всю правову процедуру дарування, він почитав документи, що йому було незрозуміло, він її спитав, та вона йому пояснила... Незважаючи на його похилий вік, він розумів, що підписує договір дарування, а не заповіт.
Колегією суддів враховується, що відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними матеріали справи не містять.
З урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи № 1807, показів свідків колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведеність позивачем того, що на момент укладення оспорюваного договору, ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг вільно керувати ними, та як наслідок, про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що приватним нотаріусом, ОСОБА_5 при розгляді справи у суді першої інстанції було повідомлено, що 17.02.2020 нею було подано запит за № 13/01-16 до Київського міського Бюро технічної інвентаризації із проханням надати довідку про майновий стан ОСОБА_3 . Дана довідка була необхідною для здійснення нотаріального посвідчення спірного договору дарування квартири. Подання даного запиту свідчить про те, що ОСОБА_3 мав би бути присутнім в офісі нотаріуса 17.02.2020. Проте, згідно із відзивом по справі № 755/4205/23 зазначено, що єдиний візит ОСОБА_3 до офісу приватного нотаріуса відбувся лише 25.02.2020, у день посвідчення договору дарування квартири, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи є лише припущенням позивача та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року

Головуючий Судді