Справа №454/4738/24 Головуючий у 1 інстанції:Адамович М. Я. 
Провадження №22-ц/811/2394/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 квітня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М., 

за участі в судовому засіданні в залі суду відповідача ОСОБА_1 , в режимі відео-конференції представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Адамовича М.Я. від 27 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, – 

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2025 року позов – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.09.2020р. в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2025 року повністю та ухвалити у відповідній частині нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та винесеним з грубим порушенням чинного законодавства.
Зазначає, що 11.09.2020 сторони прибули до службового офісу адвоката Поліщука O.JI. для укладення договору позики грошових коштів, а саме 10 000 доларів США. Сторонам було роз`яснено вимоги діючого законодавства та надано на підпис документ, закріплений печаткою адвоката. Було роздруковано дозвіл-доручення на проведення будівельних робіт, пов`язаних з розбіркою і подальшим вивозом та збутом будівельних матеріалів (згідно позики), яке закріплене печаткою адвоката. Також, було розроблено та роздруковано Акт прийому грошових коштів та розписки. Після цього на вимогу адвоката надати для огляду грошові кошти, в сумі 10 000 доларів США для відео фіксації та підтвердження сторонами договору позики, ОСОБА_2 повідомив, що грошові кошти умовні, їх немає у наявності, та що кошти це гарант укладення у майбутньому договору будівництва. Згодом адвокатом було заявлено про порушення умов договору та вимог закону, а отже договір з такого моменту рахується незаконним, нікчемним і таким який не укладався. Адвокат відмовився закріпити їх печаткою і документи договору у Двох примірниках були ним знищені у присутності сторін. Відтак, зазначає, що відсутність печаток на акті та розписці є доказом того, що позики грошових коштів не було. Вказує, також, що суд розглядаючи спір, не вияснив кому належала земельна ділянка, її цільове призначення, чи мав право власник проводити дані роботи, хто на даний час власник земельної ділянки, чи була зміна власника, чи не стало відчуження (продаж) даної земельної ділянки, тощо. Таким чином, жодних грошових коштів від ОСОБА_2 відповідач не отримував. Між сторонами мала бути укладена угода, про проведення будівельних робіт з розбору кам`яної будівлі на вул. Вокзальній 2 м. Белз Шептицького району Львівської області, після якої, відповідач мав продати вилучений товар (цеглу) і тоді мав розрахуватись з власником будівлі – ОСОБА_2 , однак така угода анульована.
В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси в судовому засіданні заявляв представник. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача – в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзив на позовну заяву, заперечень на відзив, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 11, 202, 207, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 530, 545, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, постанову Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі № 727/4133/22 та задовольняючи позов, виходив з того, – що відповідно до змісту розписки від 11.09.2020, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10 000 доларів США, як гарант укладення у майбутньому договору купівлі-продажу будівельних матеріалів для будівництва у Сокальському районі Львівської області. Грошові кошти ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 20.12.2020. Дана розписка містить особисті підписи від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Поліщука О.Л. Відповідно до змісту наданого стороною відповідача дозволу-доручення від 11.09.2020, Каліщук А.О. уповноважив ОСОБА_1 провести будівельні роботи та розбір будівлі, яка належить йому на праві власності та розташована по АДРЕСА_1 та передав грошові кошти в сумі 10 000 доларів США. ОСОБА_1 зазначив, що отримав зазначену суму грошових коштів. Дане доручення-дозвіл містить особисті підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та адвоката Поліщука О.Л. Також, на підписах міститься рукописний напис «Анульовано 17.09.2020р.». Також, стороною відповідача надано розписку, зміст якої аналогічний розписці, наданій позивачем. Однак, на екземплярі розписки відповідача міститься рукописний напис «Анульовано 17.09.2020р.». Також, стороною відповідача надано роз`яснення щодо порядку надання в позику на підставі боргової розписки грошових коштів та порядок їх повернення/стягнення, які також містять особисті підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та адвоката Поліщука О.Л. Дана розписка про отримання коштів на день звернення до суду з позовом перебуває у позикодавця ОСОБА_2 , що свідчить про наявність заборгованості відповідача за такою розпискою та існування в останнього невиконаних зобов`язань за такою розпискою. Таким чином, розписка містить дані про факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, його зобов`язання повернути ці грошові кошти у визначений термін та на момент звернення з позовом до суду така розписка перебуває у позикодавця ОСОБА_2 . Крім того, на доведення своїх вимог про визнання оскаржуваної довіреності удаваним правочином, ОСОБА_1 покликається на висновок психологічного дослідження з використанням поліграфа. Водночас дослідження на поліграфі не є належним та допустим доказом у справі, оскільки судом не призначалася судова експертиза під час якої використовувався поліграф. За таких підстав, дана сума позики в розмірі 10 000 доларів США підлягає стягненню з відповідача, оскільки останній порушив умови договору, своїх зобов`язань не виконав та в добровільному порядку не повернув позивачу у визначений строк грошових коштів. Окрім цього, суд врахував незадовільний стан здоров`я позивача та його перебування на лікуванні, про що свідчать виписки з медичних карт та результати обстежень. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 30.12.2024, тому трирічний строк позовної давності, який продовжується у зв`язку із воєнним станом, за боргом, який відповідач повинен був повернути 20.12.2020, не сплив, а тому доводи відповідача в цій частині вважав голослівними та відхилив.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду не спростовують.
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, у якому просив:
- стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти згідно розписки від 11.09.2020 у розмірі 10 000 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11.09.2020 відповідач позичив у позивача 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Факт передачі коштів, також, підтверджується Актом прийому-передачі грошових коштів від 11.09.2020. Згідно умов даної розписки термін повернення позики визначався 20.12.2020. Однак, відповідач коштів не повернув.
Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – відповідно до змісту розписки від 11.09.2020 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10000 доларів США, як гарант укладення у майбутньому договору купівлі-продажу будівельних матеріалів для будівництва у Сокальському районі Львівської області. Грошові ОСОБА_1 кошти зобов`язався повернути до 20.12.2020р. Дана розписка містить особисті підписи від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Поліщука О.Л.
Оригінал розписки наданий позивачем суду апеляційної інстанції, така оглянута та містяться в матеріалах справи.
Відповідно до змісту наданого стороною відповідача дозволу-доручення від 11.09.2020р., Каліщук А.О. уповноважив ОСОБА_1 провести будівельні роботи та розбір будівлі, яка належить йому на праві власності та розташована на АДРЕСА_1 та передав грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які були надані як гарант укладення між ними в майбутньому договору купівлі-продажу будівельних матеріалів для будівництва на території Сокальського району Львівської області. ОСОБА_1 зазначив, що отримав зазначену суму грошових коштів. Дане доручення-дозвіл містить особисті підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та адвоката Поліщука О.Л. Також, на підписах міститься рукописний напис «Анульовано 17.09.2020р.».
Також, стороною відповідача надано розписку, зміст якої аналогічний розписці, наданій позивачем. Однак, на екземплярі розписки відповідача міститься рукописний напис «Анульовано 17.09.2020р.».
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Колегія суддів звертає увагу, що з розписки вбачається, що між сторонами існували відносини позики пов`язані з іншими господарськими правовідносинами, однак наявність інших господарських правовідносин жодним чином не спростовує існування правовідносин позики, що підтверджується текстом із розписки: 
«Я, ОСОБА_1  ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 виданий 31 травня 2019 року Сокальським МВ ДМС України у Львівській області, зареєстрований: будинку АДРЕСА_2 отримав грошові кошти в сумі (еквівалент 10000 (десять тисяч) доларів США ), які були надані мені в позику ОСОБА_2  ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 31 березня 2005 року Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, зареєстрований: АДРЕСА_3 . Грошові кошти у вказаній сумі отримані мною, як грант укладення у майбутньому договору купівлі-продажу будівельних матеріалів для будівництва у Сокальському районі Львівської області.
Я ОСОБА_1 , претензій морального та майнового характеру, після укладення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів не маю і в майбутньому мати не буду. Договір позики плануємо виконати до 20 грудня 2020 року. Грошові кошти зобов`язуюсь повернути до 20 грудня 2020 року.»
Зазначена розписка містить дані про факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів у позивача ОСОБА_2 у позику, його зобов`язання повернути ці грошові кошти у визначений термін та на момент звернення з позовом до суду оригінал такої розписки перебував у позикодавця ОСОБА_2 та такий представлено суду. Жодних дописів на такому документі немає.
Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що неспроможними є покликання відповідача та його представника адвоката Поліщука О.Л. (який також був присутній під час укладення боргової розписки) про те, що сторони домовились про укладення договору та спільну діяльність (демонтаж будівлі, продаж будівельних матеріалів), а не про позику коштів, оскільки із змісту вищевказаної розписки вбачається, що предметом такої були саме грошові кошти, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу ОСОБА_2 у визначений термін до 20.12.2020р., а наявність інших господарських чи будь-яких інших стосунків між сторонами цього не спростовують.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості відповідача за такою розпискою перед позивачем та існування в останнього невиконаних зобов`язань за такою розпискою та відповідно підставність позовних вимог.
Що стосується висновку психологічного дослідження з використанням поліграфа від 29.03.2025 року проведену спеціалістом-поліграфологом ОСОБА_4 (а.с.54-56), на який покликається відповідач ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно не взяв такий доказ до уваги, оскільки запитання поставлені спеціалістом не конкретно; такі лише частково стосуються предмету спору та обставин, які підлягають з`ясуванню та за таким жодних конкретних висновків, які б міг взяти суд до уваги не здійснено. Зокрема, у питаннях йдеться про невстановлену валюту (грошову одиницю без зазначення країни); прив`язку до певних місць, певні дати при вчиненні дій, які не мають значення до предмету спору та не стосуються обставин, що потребують дослідження, тощо. Тому, суд першої інстанції правильно вважав такий висновок неналежним та недопустимим доказом.
Що стосується позовної давності, про застосування якої заявив відповідач в суді першої інстанції, то колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.
Згідно з ст. 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Також, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 30.12.2024р., тому трирічний строк позовної давності, який продовжувався у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та воєнним станом, за боргом, який відповідач повинен був повернути 20.12.2020р., не сплив, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2026 року.

Головуючий:    Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра