номер провадження справи 27/48/21

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 Справа № 908/642/21

м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С., розглянувши матеріали справи
за позовом: Фермерського господарства “Зернове-К” (вул. Космічна, буд. 53, с. Новомиколаївка, Токмацький район, Запорізька область, 71771, ідентифікаційний код юридичної особи 38187713) 
до відповідача-1: Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області (вул. Космічна, буд. 46/1, с. Новомиколаївка, Токмацький район, Запорізька область, 71771, ідентифікаційний код юридичної особи 20512564)
до відповідача-2: Молочанської міської ради (вул. Педенко, буд. 17, м. Молочанськ, Токмацький район, Запорізька область, 71716, ідентифікаційний код юридичної особи 20511926)
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління Дежгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, 50, м. Запоріжжя, 69095, ідентифікаційний код юридичної особи 39820689)
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю “Сільськогосподарське виробниче підприємство “Агрофірма Дружба” (вул. Космічна, 46, с. Новомиколаївка, Токмацький район, Запорізька область, 71771, ідентифікаційний код юридичної особи 03749520)
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватне підприємство “Інфотера” (вул. Сонячна, 21-А, м. Токмак, Запорізька область, 71701, ідентифікаційний код юридичної особи 37510474)
про визнання недійсним рішення 

за участю представників 
від позивача: не з`явився
від відповідача-1: не з`явився
від відповідача-2: не з`явився
від третіх осіб-1, 2, 3: не з`явились

СУТЬ СПОРУ:

11.03.2021 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Фермерського господарства “Зернове-К” до відповідача-1: Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області, відповідача-2: Молочанської міської ради, за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головного управління Дежгеокадастру у Запорізькій області, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Сільськогосподарське виробниче підприємство “Агрофірма Дружба”, третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватного підприємства “Інфотера” про визнання недійсним рішення Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області від 22 червня 2020 року № 1 “Про внесення змін до картографічного матеріалу місця розташування земельних ділянок (контурів), які підлягають паюванню по колишньому КСІП “Дружба” та рішення Молочанської міської ради від 19.02.2021 № 48 “Про погодження “Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП “Дружба”.
Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 11.03.2021 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/642/21 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.
У позовній заяві позивач просив суд залучити до участі у справі третіх осіб: Головне управління Дежгеокадастру у Запорізькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю “Сільськогосподарське виробниче підприємство “Агрофірма Дружба”, Приватне підприємство “Інфотера”.
Ухвалою суду від 16.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/642/21, присвоєно справі номер провадження 27/48/21 розгляд справи по суті призначено на 14.04.2021. 
Справа № 908/642/21 розглядається за правилами загального позовного провадження.
14.04.2021 судом проведено підготовче судове засідання у справі № 908/642/21, в режимі відеоконференцзв`язку, яку забезпечено Ленінським районним судом м. Дніпропетровська.
Ухвалою суду від 14.04.2021 підготовче засіданні на підставі ст. 183 ПК України було відкладено на 13.05.2021.
Ухвалою від 13.05.2021, на підставі ст. 177 ч. 3 ГПК України строк підготовчого провадження продовжено до 16.06.2021, підготовче засідання відкладено на 03.06.2021.
Ухвалою суду від 03.06.2021, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основних свобод продовжено строк розгляду справи № 908/642/21, підготовче засідання відкладено на 29.06.2021. 
Ухвалою суду від 29.06.2021 відкладено підготовче провадження на 06.07.2021.
Ухвалою суду від 06.07.2021 клопотання Фермерського господарства “Зернове-К” щодо призначення судової земельно-технічної експертизи у справі № 908/642/21 задоволено.
У справі № 908/642/21 призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, Січеславська Набережна, буд. 17, оф. 361).
14.07.2021 відповідно до ухвали Господарського суду Запорізької області від 06.07.2021, винесеної на підставі ст. ст. 99, 100 ГПК України, матеріали справи № 908/642/21 (номер провадження № 27/48/21) направлено на адресу Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України для проведення судової земельно-технічної експертизи.
17.08.2021 на адресу Господарського суду Запорізької області директором Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Коваленко О. листом № 2221/3732/3733/3734/3735-21/06 від 09.08.2021 р. (вх. № 17010/08-08/21 від 17.08.2021) до відома суду було доведено, що ухвала суду щодо призначення судової земельно-технічної експертизи у справі № 908/642/21 надійшла на адресу Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 22.07.2021 та зареєстрована в канцелярії інституту за № 3732/3733/3734/3735-21.
Також листом № 2227/3732/33/34/35-21/06/21 від 09.08.2021 (вх. № 843/08-08/22 від 17.08.2021) директор Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Коваленко О. направив на адресу Господарського суд Запорізької області клопотання експерта Юрець О.І. про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання будівельно-технічної експертизи.
Ухвалою суду від 01.09.2021 поновлено провадження у справі № 908/642/21 для розгляду клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; погоджено строк виконання експертизи № 3732/3733/3734/3735-21 по Господарській справі № 908/642/21 у термін, що перевищує 90 календарних днів; задоволено клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України судових експертиз щодо надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання будівельно-технічної експертизи; зобов`язано сторони надати експерту наступні документи (за наявності з кожної сторони, тих документів, які в неї є в наявності); зобов`язано Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України надіслати висновок експерта у письмовій формі для приєднання до матеріалів справи № 908/642/21 відповідно до п. 4 ст. 98 ГПК України; зупинено провадження у справі № 908/642/21  до отримання результатів судової земельно-технічної експертизи та надходження матеріалів справи № 908/642/21 до господарського суду Запорізької області.
13.04.2022 до господарського суду Запорізької області надійшло повідомлення № 3732/3733/3734/3735-21 про неможливість надання висновку експерта судової земельно-технічної експертизи у справі № 908/642/21, складений 12.01.2022р. та акт № 3732/3733/3734/3735-21 здачі-приймання повідомлення експерта № 3732/3733/3734/3735-21 за ухвалою від 06.07.2021р. у справі № 908/642/21.
Листом суду від 19.04.2022 учасники справи повідомлені про те, що після усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України повідомлення № 3732/3733/3734/3735-21 про неможливість надання висновку експерта судової земельно-технічної експертизи у справі № 908/642/21, складений 12.01.2022р. та акт № 3732/3733/3734/3735-21 здачі-приймання повідомлення експерта № 3732/3733/3734/3735-21 за ухвалою від 06.07.2021р. по справі № 908/642/21 відкладено судом до повного вивчення думки усіх учасників спору, про що суд додатково повідомить учасників судового процесу ухвалою господарського суду.
Ухвалою суду від 08.12.2025 поновлено провадження у справі № 908/642/21 з 01.01.2026, призначено підготовче судове засідання на 08.01.2026.
11.12.2025 адвокатом Норочевським О.О. сформовано в підсистемі “Електронний суд” заяву про припинення повноважень представника, у зв`язку з зупиненням 30.09.2024 адвокатської діяльності, повідомляє суду про припинення виконання обов`язків представника позивача у даній справі.
08.01.2026 представником Молочанської міської ради Гаркушею О.В. подана до суду заява, у зв`язку з відсутністю матеріалів у справі № 908/642/21 у Молочанської міської ради, просить суд в порядку ст. 42 Господарського процесуального кодексу України надати для ознайомлення з матеріалами справи № 908/642/21 для формування позиції відповідача-2. Також, просить суд судове засідання призначене на 08.01.2026 проводити без участі міської ради та перенести засідання на іншій день.
Ухвалою суду від 08.01.2026 відкладено підготовче провадження, засідання суду призначено на 04.02.2026.
Ухвалою суду від 30.01.2026 задоволена заява Головного управління Дежгеокадастру у Запорізькій області про проведення судового засідання 04.02.2026 об 11 год. 00 хв. в режимі відеоконференції у справі 908/642/21 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 04.02.2026 підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті 11.02.2026. 
11.02.2026 представники учасників справи у судове засідання в призначений час не прибули, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином.
Розгляд справи по суті 11.02.2026 судом не розпочато, у зв`язку з неявкою учасників судового процесу.
Ухвалою суду від 11.02.2026 відкладено розгляд по суті, засідання суду призначено на 11.03.2026.
11.03.2026 розпочато розгляд справи по суті.
Пунктом 3 ст. 222 ГПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
11.03.2026 представники позивача, відповідачів-1, -2 та третіх осіб у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання учасники судового процесу були повідомлені належним чином.
У судових засіданнях, які проводилися протягом 2021 року позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.
Представник Молочанської міської ради (відповідач-2) 27.02.2026 сформував в системі «Електронний суд» заяву, в якій зазначив наступне.
Відповідно до статей 4, 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 07.04.2023 № 197/2023 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Запорізькій області», розпорядження Президента України від 07.04.2023 року № 59/2023-рп «Про призначення І. Липки начальником Молочанської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області», постанови Верховної Ради України від 02.05.2023 № 3059-ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Бердянському, Василівському, Мелітопольському та Пологівському районах Запорізької області повноважень, передбачених частиною другої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», начальник Молочанської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області Ірина ЛИПКА здійснює повноваження Молочанської міської ради, її виконавчого комітету та міського голови.
На виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.02.2026 у справі № 908/642/21 відповідач – 2 повідомив про неможливість надати суду оригінали документів в обґрунтування своїх доводів та заперечень для дослідження під час судового розгляду справи по суті в порядку статті 210 ГПК України, в зв`язку із тим, що усі документи, утворені в процесі діяльності або зберігались у Молочанській міській раді до моменту початку тимчасової окупації території Молочанської міської територіальної громади (дата початку тимчасової окупації 26.02.2022 року відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, який затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376 та який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786) залишились в адміністративній будівлі Молочанської міської ради за адресою: місто Молочанськ Пологівського району Запорізької області, вул. Педенко, 17 - на окупованій території, доступ до якої наразі неможливий з незалежних від відповідача- 2 обставин. 
Відповідач – 2 зазначив, що підтримує свою позицію, викладену у відзиві у справі № 908/642/21 (лист від 18.06.2021 № 11-24/0875 вхідний № 12987/08-08/21) та просив суд розглянути справу № 908/642/21 по суті без участі представника відповідача - 2 Молочанської міської ради у судових засіданнях.
У відзиві на позовну заяву відповідач-2 просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Крім того, відповідач-2 у заяві, поданій до суду 12.04.2021 зазначав, що відповідно до рішення Молочанської міської ради від 16.12.2020 № 13 “Про початок реорганізації Виноградненської, Долинської, Кіровської, Новомиколаївської, Балківської сільських рад та інших їхніх виконавчих комітетів шляхом приєднання до Молочанської міської ради”, відповідача-1 Новомиколаївську сільську раду (код ЄДРПОУ 20512564) місцезнаходження: вул. Космічна, 46/1, с.Новомиколаївка, Токмацького району Запорізької області, 71716 було реорганізовано. Визначено Молочанську міську раду правонаступником всього майна, прав та обов`язків Новомиколаївської сільської ради.
В матеріалах справи містяться пояснення третьої особи-2, вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.
04.02.2026 Головним управлінням Дежгеокадастру у Запорізькій області (третя особа-1) в підсистеми “Електронний суд” сформовано клопотання, просить суд розглянути справу № 908/642/21 за відсутності Головного управління Дежгеокадастру у Запорізькій області.
У попередніх судових засідання представник третьої особи-1 виклав правову позицію у поясненнях від 12.04.2021, які містяться в матеріалах справи.
Клопотання відповідача-1 та третьої особи-1 про розгляд справи без участі їх уповноважених представників задоволені судом.
Судом також враховано, що про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі сторони могли дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України “Єдиний державний реєстр судових рішень”: //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України “Про доступ до судових рішень” № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
Суд зазначає, що сторони у справі повідомлялися про розгляд справи крім того, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджується матеріалами справи.
Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019 року у справі № 0870/8014/12 щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Водночас, суд зазначає, що за змістом статей 2, 4 Закону України “Про доступ до судових рішень” вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин (названу правову позицію висловлено в численних постановах Верховного Суду, у тому числі від 28.01.2019 у справі №915/1015/16 та від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15).
Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За таких обставин, суд вважає, що ним були вжиті достатні заходи для повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи № 908/642/21. 
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
З урахуванням викладеного, суд вирішив за доцільне розглянути справу по суті за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю представників сторін.
Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд 
УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути – визнання права.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2000 Новомиколаївської сільської радою Токмацького району Запорізької області було прийнято рішення № 3 «Про консервування земельних ділянок КСП «Дружба» не придатних до паювання».
Так вирішено дати згоду на консервування 436,7 гектарів ріллі КСП «Дружба».
В подальшому, 08.06.2012 щодо частини цих земель між Токмацькою районною державною адміністрацією Запорізької області в особі голови райдержадміністрації Ярошенка Олександра Івановича (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договори оренди землі від 08.06.2012: № 277/1-р (кадастровий номер земельної ділянки 2325282800:16:001:0002, площа ділянки 12,4691 га), № 277/2-р (кадастровий номер земельної ділянки 2325282800:17:001:0024, площа ділянки 33,2587 га), № 277/4-р (кадастровий номер земельної ділянки 2325282800:17:001:0031, площа ділянки 15,6720 га), № 277-р (кадастровий номер земельної ділянки 2325282800:17:002:0030, площа ділянки 27,3990 га).
Позивач у позовній заяві зазначив, що дані землі були надані йому для створення фермерського господарства.
Фермерське господарство «Зернове» створене 29.11.2012, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
22.06.2020 Новомиколаївською сільською радою Токмацького району Запорізької області прийнято рішення № 1 «Про внесення змін до картографічного матеріалу місця розташування земельних ділянок (контурів), які підлягають паюванню по колишньому КСП «Дружба».
19.02.2021 Молочанською міською радою Токмацького району Запорізької області прийнято рішення № 48 про погодження «Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП «Дружба».
Позивач вважає, що рішення № 1 від 22.06.2020, № 48 від 19.02.2021є незаконними та грубо порушують його право оренди.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15 та 16 ЦК України).
У частині другій статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
За змістом частини одинадцятої статті 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
22.06.2020 Новомиколаївською сільською радою Токмацького району Запорізької області прийнято рішення № 1 «Про внесення змін до картографічного матеріалу місяця розташування земельних ділянок (контурів), які підлягають паюванню по колишньому КСП «Дружба».
Рішенням № 1 вирішено надати згоду на внесення змін до картографічного матеріалу місяця розташування земельних ділянок (контурів), які підлягають паюванню по колишньому КСП «Дружба» з урахуванням додаткової площі у розмірі 436,7 га, відповідно рішення № 03 від 17.02.2000 Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області «Про консервування земельних ділянок КСП «Дружба» не придатних до паювання».
19.02.2021 Молочанською міською радою Токмацького району Запорізької області прийнято рішення № 48 про погодження «Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП «Дружба».
Рішення № 48 вирішено:
1. Погодити «проект землеустрою щодо організації території земельних часток власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) за рахунок земель колективної власності колишнього КСП «Дружба» Токмацького району Запорізької області, далі Проект.
2. Площа сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв) згідно Проекту становить: сіножаті – 4,000 га; пасовища – 915,98 га.
3. Громадянам – власникам земельних ділянок (паїв) колишнього КСП «Дружба» на території Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області взяти до уваги необхідність затвердити документацію із землеустрою на зборах більшістю власників земельних часток (паїв), оформлюються відповідним протоколом. 
Розпорядженням № 277 від 07.06.2012 7 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту Новомиколаївської сільської ради Токмацкього району Запорізької області» (далі – Розпорядження № 277).
Пунктом 2 Розпорядження № 277 ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 143.8998 га з них: 15.6720 га – рілля, 27.3990 га – рілля, 12.4691 га – рілля, 55.1010 га – рілля
Вид земельних угідь, як рілля є предметом договорів оренди землі (п. 2 Договорів).
Враховуючи зміст пояснювальних записок проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 слід зазначити про те, що земельні ділянки, які проектувалися до відведення надавались за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля).
Аналогічна інформація також зазначена в Експлікації земельних угідь (за рахунок яких відводиться земельна ділянка). 
Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений Постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012 містить додаток 4 під назвою «Перелік угідь, згідно з Класифікацією видів земельних угідь». 
Названим вище Переліком встановлено, що пасовища включають сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для випасання худоби (ГОСТ 26640-85); рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки. 
В свою чергу, сіножаті підгрупа включає сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для сінокосіння (ГОСТ 26640-85), до яких потрібно включати рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки.
Поряд з цим, вищезазначеним переліком рілля визначається група включає сільськогосподарські угіддя, які систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари (ГОСТ 26640-85) та парники, оранжереї і теплиці.
До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви. 
Отже, в рішенні Молочанської сільської ради від 19.02.2021 № 48 та в Розпорядженні Токмацької районної державної адміністрації від 07.06.2012 № 277 йде мова про різні види земельних угідь.
У Розпорядженні № 277 йде мова про земельні угідь – рілля, а у п. 2 рішення № 48, йдеться мова про видів земельних угідь – сіножаті та пасовища.
Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що масив земельних ділянок площею 436,7 га (до складу якого входять орендовані позивачем землі) не є розподіленими земельними ділянками та посилається на ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паї)».
Позивач стверджує, що в даному випадку, спірні землі було законсервовано та виключено з процесу розпаювання на підставі рішення № 3 від 17.02.2000 Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області «Про консервування земельних ділянок КСП «Дружба» не придатних до паювання», тому вони не можуть бути додатково розподілені між членами колишнього КСП, а відповідач-2 не мав права приймати оспорюваного рішення в частині спірної землі.
Судом встановлено, що 23.06.1995 КСП «Дружба» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП № 00289.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції від 22.06.1993, чинній на час видачі КСП «Дружба» державного акта на право колективної власності на землю серії ЗП № 00289), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції від 22.06.1993, чинній на час видачі КСП «Дружба» державного акта на право колективної власності на землю серії ЗП № 00289), земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю визначалися колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників (ч. 3 ст. 5 ЗК України).
Стаття 6 цього Земельного кодексу України визначала право приватної власності на землю лише громадян.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Земельного кодексу України № 561-XII, колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання.
Колективне сільськогосподарське підприємство (надалі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Підприємство є юридичною особою, має розрахунковий та інші рахунки в установах банку і печатку із своїм найменуванням. Підприємства можуть на добровільних засадах об`єднуватися в спілки (об`єднання), бути засновниками акціонерних товариств, які діють на основі своїх статутів (ст.1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" (у редакції, чинній від 21.01.1994).
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.
Положення ч. 2, 3 ст. 8 цього Закону встановлюють, що право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених.
Статтею 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" унормовано, що земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України
Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства (ч. 4 ст. 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство").
З огляду на викладені норми права, можна дійти висновку, що хоча колективне сільськогосподарське підприємство і визначалося як суб`єкт права власності, за яким може бути зареєстровано майно, у тому числі шляхом отримання державного акта на землю, однак власниками, яким належить це майно, є його члени, а розпорядження таким майном здійснюють загальні збори членів підприємства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 906/987/21.
Згідно з п. 1 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ № 720/95), сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств підлягають паюванню.
Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2 Указу № 720/95).
Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (пункти 5, 6 Указу № 720/95).
За вказаного, паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом пункту 8 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України.
Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.
Як передбачено ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції від 05.06.2003) право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.
Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".
Статтею 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», передбачено, що за бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища), отже рішення власників сертифікатів на виділення кожному з них другої земельної ділянки в рахунок залишку по сертифікату з іншим видом угідь, відмінним від вже отриманих ними земельних ділянок - ріллі, та,відповідно проведення процедури виділення в натурі таких земельних ділянок - пасовищ, жодним чином не суперечить законодавств, та спростовує твердження позивача про неможливість додаткового розподілу земельних ділянок між власниками права на земельну частку (пай).
Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), виключаються землі, що підлягають передачі у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані: деградовані, малопродуктивні, техногенно забруднені сільськогосподарські угіддя, що підлягають консервації; заболочені землі; землі, на яких розташовані розвідані родовища корисних копалин загальнодержавного значення, запаси яких затверджені в установленому законодавством порядку; землі під полезахисними лісовими смугами; землі під водними об`єктами; землі під господарськими шляхами, прогонами, польовими дорогами, у тому числі запроектованими у проекті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); землі, які відповідно до закону не можуть перебувати у приватній власності; землі під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна; землі, які передаються до запасу та резервного фонду; інші землі несільськогосподарського призначення.
У ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" зазначено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.
Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" постановлено Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним та Севастопольській міській державним адміністраціям здійснити організаційні заходи щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом, зокрема:
- забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване частиною другою статті 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних борів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями;
- сприяння керівникам і спеціалістам колективних сільськогосподарських підприємств, що реформуються, у реорганізації зазначених підприємств і створенні на їх базі приватних формувань;
- запровадження обов`язкового укладання підприємствами, установами, організаціями, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, договорів оренди земельної частки (паю), майнового паю з власниками цих часток, паїв з виплатою орендної плати у натуральній або грошовій формах.
Отже, землі колишнього КСП «Дружба» підлягли розпаюванню між його членами та могли бути передані лише в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.
01.01.2019 набрав чинності Закон України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", яким розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 21.
Цим пунктом передбачено, що з дня набрання чинності Законом № 2498-VIII від 10.07.2018 землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу цього Закону переходять до комунальної власності.
За ч. 1 ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції, чинній від 01.01.2019), нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).
Відповідно до положень ст. 14-1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у разі якщо власники земельних часток (паїв) після розподілу земельних ділянок, що підлягали паюванню, до 01.01.2019 не прийняли рішення про розподіл інших земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа, та якщо такі землі не передані у власність у порядку, визначеному законом, розподіл таких земель проводиться згідно з вимогами цієї статті за згодою більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю).
Землі, зазначені у частині четвертій статті 7 цього Закону, які залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності територіальної громади, на території якої вони розташовані (абзац 7 ст. 14-1 цього Закону).
17.02.2000 Новомиколаївською сільською радою щодо земель колективної власності було прийняте рішення № 3 «Про консервування земельних ділянок КСП «Дружба» не придатних до паювання», яке не оскаржувалось та є чинним на теперішній час, та, відповідно до цього рішення було надано згоду на консервування 436,7 га ріллі КСП «Дружба».
Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України і вважає, що дані землі відійшли до державної власності».
Однак, дане твердження позивача є хибним, оскільки ані чинна на той час редакція Земельного кодексу України, ані жоден інший нормативний акт не передбачав повернення до державної власності земель, які вже були роздержавлені - передані у власність (колективну) громадянам - членам КСП відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю. 
Натомість частина земель колективної власності площею 436,7 га (рілля), що відповідно до рішення від 17.02.2000 № 3, підлягали консервуванню, були визнані такими, що не придатні до паювання як рілля та не були враховані в проекті землеустрою під час формування земельних ділянок за угіддями-рілля для подальшого виділення в натурі власникам сертифікатів. 
Отже, 436,7 га залишились в колективній власності та до державної власності не передавались та не відходили.
Твердження позивача, що саме за рахунок цих земель Токмацькою райдержадміністрацією було передано в оренду гр. ОСОБА_1 земельні ділянки для створення ФГ, також є документально не підтвердженим припущенням, оскільки, відповідно до вимог земельного законодавства України, земельні ділянки із цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» відводяться органами, що мають відповідні повноваження за ст. 122 Земельного кодексу України виключно за рахунок земель державної або комунальної власності (ч. 3 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство»).
Крім того, відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», землями колективної власності колишніх КСП розпоряджаються громадяни-власники права на земельну частку (пай) відповідних КСП, та приймають рішення щодо таких земель на загальних зборах.
Органи місцевого самоврядування або органи державної влади -райдержадміністрації (після 01.01.2019 райдержадміністрапії позбулись таких повноважень в силу Закону України № 2498-VIII від 10.07.2018) зазначеними землями не розпоряджаються, а лише, в процесі реалізації громадянами - власниками права виділення в натурі земельних ділянок за рахунок належної земельної частки (паю) виконують допоміжні та певною мірою формальні функції, як-то уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
Позивач стверджує, що землі, зазначені у рішенні від 17.02.2000 № 3 не можуть бути додатково розподілені між членами колишнього КСП, і саме за таких умов Молочанська міська рада не мала права приймати рішення в частині спірної землі, позивач вважає, що дана земля увійшла до державної власності і станом на момент прийняття рішення № 3 від 17.02.2000 не передавалась до земель комунальної власності спочатку Молочанської міської ради, а потім Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області.
У якості доказів свого припущення про зміну форми власності законсервованих земель з колективної власності на державну власність, позивач пропонує інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витяги з Державного земельного кадастру щодо земельних ділянок, які перебувають в оренді у гр. ОСОБА_1 , які, в свою чергу за відсутності будь - якого документального або логічного зв`язку між цими земельними ділянками та землями зазначеними в рішенні від 17.02.2000 № 3 та оспорюваних рішеннях не можуть бути розцінені як належні, достовірні та допустимі докази.
Позивачем в позові не зазначено та не підтверджено доказами, що оспорюваними рішеннями відповідними органами місцевого самоврядування було здійснено розпорядження земельними ділянками державної власності за зазначеними у позові кадастровими номерами, позивачем не надано.
Крім того, у позовній заяві позивач, посилаючись на ст. 152 Земельного кодексу України наполягає, що він як землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю та заявляє, що оскаржуваними рішеннями зачіпаються його право оренди землі, та в якості доказів надає копії договорів оренди землі, укладених між орендодавцем - Токмацькою райдержадміністрацією та орендарем ОСОБА_1 та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2021 із змісту яких вбачається, що право оренди на земельні ділянки за зазначеними договорами оренди зареєстровано за гр. ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському
господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського
господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством
на умовах оренди.
Як вбачається із зазначеної норми, законом встановлено вичерпний перелік земельних ділянок, які можуть вважатися землями фермерського господарства.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Із документів, що містяться в матеріалах справи, неможливо дійти висновку, про те що ФГ «Зернове-К» може вважати земельні ділянки за кад. № 2325282800:17:001:0024, 2325282800:16:001:0002; 2325282800:17:002:0030 (щодо земельної ділянки, що зазначена в позові за кад. № 2325282800:17:001:0031 площею 15,6720 га взагалі будь які відомості про будь-які речові права у ФГ чи його засновника відсутні) землями ФГ, оскільки у спосіб, передбачений законом право власності або користування, в тому числі на умовах оренди за ФГ не оформлено та не зареєстровано.
Наявність права оренди землі у засновника ФГ, так само як відомості внутрішнього бух обліку та звітності ФГ тощо щодо зазначених земельних ділянок не дають законних підстав вважати, що зазначені земельні ділянки автоматично вважаються землями фермерського господарства, та відповідно у позивача з`являється право на захист прав на таку землю.
Отже, позивачем крім того, не доведено, що він є законним користувачем земельних ділянок із зазначеними вище кадастровими номерами, та, відповідно, не має права вимагати усунення перешкод у користуванні цими земельними ділянками у разі наявності таких перешкод.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.
Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Новомиколаївською сільською радою Токмацького району Запорізької області прийнято оскаржуване рішення «Про внесення змін до картографічного матеріалу місяця розташування земельних ділянок (контурів), які підлягають паюванню по колишньому КСП «Дружба» № 1 від 22.06.2020, а Молочанською міською радою Токмацького району Запорізької області прийнято оскаржуване рішення «Про погодження «Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП «Дружба» № 48 19.02.2021. 
При цьому, у позовній заяві позивачем не зазначено та не доведено, не підтверджено доказами, яким чином порушуються його права або охоронювані законом інтереси. 
Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.
Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1-3 статті 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач має довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 р. (п. 40) по справі “Горнсбі поти Греції” зазначено: “…Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу – у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним – і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування сторін не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог. Твердження позивача спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.
Інші доводи та докази учасників справи, детальну оцінку яких не наведено у рішенні, позаяк вони не покладені судом в його основу, не спростовують вищевикладених висновків суду.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст. 42, 50, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фермерського господарства “Зернове-К” до Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області, Молочанської міської ради відмовити.

Рішення оформлено та підписано 20.03.2026.

Суддя С.С. Дроздова 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.