Справа №:755/8510/25
Провадження №: 2/755/351/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"04" лютого 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: 
головуючого судді - Катющенко В.П.
при секретарі - Мовчан А.С.
за участю: позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - ОСОБА_2 
представника відповідача - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 32 000 доларів США; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що надала у позику відповідачу грошові кошти у сумі 32 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути в тримісячний строк, починаючи з 10.10.2022, тобто до 10.01.2023. Факт отримання відповідачем у борг (в позику) грошових коштів від позивача та фактичного виникнення боргових зобов`язань за договором позики підтверджується відповідною розпискою, складеною в електронній формі, у вигляді електронного листа від 10.10.2022, направленого відповідачем з його електронної пошти на електронну пошту позивача. Відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики та не повернув позивачці отриманий в позику борг в сумі 32 000,00 доларів США, у встановлений тримісячний строк, тобто до 10.01.2023. За таких обставин, між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка в електронній формі, підтверджують факт передачі позивачкою грошової суми відповідачу та отримання останнім цих коштів, які не повернуті у встановлені строки. У зв`язку з чим позивачка звернулась до суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02.06.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
28.07.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з письмовими доказами на його обґрунтування, у якому останній просить відмовити у задоволені позову.
Обґрунтовуючи заперечення щодо позивних вимог вказує на те, що позивач у позові зазначає, що нібито надала у борг відповідачу суму коштів у розмірі 32 000, 00 доларів, та які нібито повинні бути повернуті протягом трьох місяців. При цьому звертає увагу, що 04.05.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. У подальшому, сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Так, 17.05.2023 рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (станом на зараз суд перейменовано на Центральний районний суд міста Дніпра) по справі №203/758/23 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Зазначене рішення суду про розірвання шлюбу, набрало законної сили 17.06.2023. У зв`язку із зазначеним, відповідач має переконання, що ініціювання подання вищезазначеного позову позивачем, вмотивовано виключно образою позивача, яка носить особистий характер на тлі сімейних стосунків, які не відбулись. Відповідач наголошує, що жодних коштів у позивача ОСОБА_1 , у борг, не брав, та як наслідок не брав на себе жодних зобов`язань повернути грошові кошти позивачу. У даній справі, з огляду на матеріали додані до позову, не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у борг. Так само і не встановлено й обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу. Крім того, відповідач жодних грошових коштів у борг не приймав, а тому вважає зазначений позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20.10.2025 закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові, просив суд позов задовольнити.
В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач відкривав власну справу, однак коштів у нього не було, з огляду на що вона надала йому в борг 32 000 тисячі доларів США, які були її особистим заощадженням. Кошти давала частинами у період з травня 2022 року по липень 2022 року, точні дні та суму коштів які передавала відповідачу не пам`ятає. Оскільки у той період часу вона з відповідачем перебувала у шлюбі, письмовий договір про надання коштів у борг не оформлювали. 
В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що доказів передачі позивачем відповідачу 32 000 доларів США, позивач не надала. Надана позивачем у якості доказів переписка електронною поштою, є лише частиною листування між сторонами та не підтверджує факту укладання договору позики. 
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем наданий скріншот електронного листа від 10.10.2022, надісланого з електронної адреси відповідача на електронну адресу позивача, наступного змісту: «Ива, я согласился на всю твою математику, без споров и апелляций. Сума определенная тобой - 32К, срок 3 месяца, еженедельные выплаты частями. Тебе известно что бизнес и я лично не имеет такого финансового запаса, все в товаре и обороте. Хочется давить и выкручивать, твое право, только определись и измени тему письма с предложения, на требование. Меня видишь ежедневно, регулярно общаешься с моими друзьями и мамой. Есть еще вопросы? Конструктивно спрашивай, готов к дальнейшему диалогу».
З огляду на викладене убачається, що зміст наданого електронного листа має викладення позиції відправника, щодо можливих умов врегулювання фінансового питання, розміру суми, орієнтовні строки та пояснення щодо фінансових обставин відправника. При цьому, текст листа не містить підтвердження факту отримання грошових коштів, укладеного між сторонами договору позики чи інших правочинів. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За вимог ст. 1047 ЦК України, д оговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. 
Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 761/310/17 (провадження № 61-15840св18), дійшов висновку, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див.: пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Частина 2 статті 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Разом з цим, позивачем суду не було надано письмового договору позики, укладеного з відповідачем або розписку відповідачем про отримання грошових коштів з обов`язком їх повернути у погоджений сторонами строк чи інший письмовий доказ. 
Отже, позивачем не надано суду будь-якого письмового доказу, який би достовірно підтверджував факт укладання між позивачем та відповідачем договору позики, а також який містив би умови отримання ОСОБА_4 грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Досліджений судом скріншот електронного листа від 10.10.2022, надісланого з електронної адреси відповідача на електронну адресу позивача, не дає змоги встановити факт наявності між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, отже є неналежними. В зв`язку з цим, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладення договору позики між сторонами.
Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку про недоведеність позивачем його права вимоги до відповідача та наявності у останнього зобов`язання з повернення грошових коштів переданих у позику. 
З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). 
Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 761/310/17 (провадження № 61-15840св18), дійшов висновку, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. 
Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довела наявності у неї порушеного права, у задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача. 
У постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20 Верховний Суд вказав на те, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Оскільки суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності (недоведеності) порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові, немає необхідності надавати оцінку усім доводам викладеним у заявах по суті справи. 
Таким чином, з огляду на викладені норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки останній є необґрунтований та не підтверджений належними та допустими доказами у справі, а позивачем не доведено наявності порушення її прав.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. 
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 16, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 138-141, 209, 210, 244, 245, 258, 259, 263-266, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
В позові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 18.02.2026.
Суддя: