Справа № 138/2631/24
Провадження № 22-ц/801/466/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року	Справа № 138/2631/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Морозов Олексій Вікторович, на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Холодової Т. Ю. в залі суду в м. Могилів-Подільський Вінницької області, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,
у цивільній справі № 138/2631/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерський дім «Вацак», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Завалієв Артем Анатолійович про витребування майна,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерський дім «Вацак» (далі - ТОВ «Кондитерський дім «Вацак»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Завалієв Артем Анатолійович про витребування майна, в якому просить:
- витребувати у ТОВ «Кондитерський дім «Вацак», як набувача за договором купівлі – продажу нерухомого майна від 20.05.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Антиповою І. В., на користь ОСОБА_1 , І поверх нежитлової будівлі магазину (нежитлову будівлю) загальною площею 356,46 кв.м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; 
- встановити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що рішення суду, після набрання законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на І поверх нежитлової будівлі магазину (нежитлову будівлю) загальною площею 356,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- здійснити розподіл судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради на підставі рішення № 124 від 15.04.2008, позивач є власником І поверху нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 . 
23.09.2008 ОСОБА_1 уклав із Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», кредитний договір № МКМП-366, за умовами якого позивачу надано в кредит кошти у розмірі 100 000,00 доларів США під 19,50 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 20.09.2018.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами кредитного договору також було укладено договір іпотеки № МКМП-366/1 від 23.09.2008, за умовами якого позивач передав АТ КБ «Приватбанк» в іпотеку вказане майно. 14.12.2012 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору. 19.12.2012 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1 про внесення змін до іпотечного договору від 23.09.2008 року, яким умови договору іпотеки викладено в новій редакції.
08.09.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. на підставі вказаного вище договору іпотеки прийнято рішення індексний номер 31333763 про державну реєстрацію права, на підставі якого за Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» було зареєстровано право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину «Берізка», загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
У подальшому, 08.04.2024 АТ КБ «Приватбанк» було організовано проведення аукціону з продажу предмета іпотеки, за наслідком якого, 20.05.2024 між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Кондитерський дім «Вацак» було укладено договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, посвідчений в цей день приватним нотаріусом Київського МНО Антиповою І. В.
Позивач вважає протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. 08.09.2016 про реєстрацію права власності за АТ КБ «Приватбанк», а відтак спірний об`єкт нерухомості підлягає витребуванню на користь позивача на підставі ст. 388 ЦК України з тих підстав, що АТ КБ «Приватбанк не набуло права звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» з таких підстав. 
Так, в порушення вимог Закону України «Про іпотеку» відсутні докази належного надсилання позивачу вимоги відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки зі змісту повідомлення банку № 931 від 04.07.2016, адресованого ОСОБА_1 , яке міститься в матеріалах реєстраційної справи, вбачається лише посилання про укладення між банком та позивачем кредитного договору та іпотечного договору, без вказівки на факт порушення їх умов, які є підставою звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно п. 24, 29 Договору № 1 про внесення змін до іпотечного договору від 23.09.2008. Окрім того, у повідомленні банком заявлено своє право про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки, а не шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Також вказане повідомлення банку не містить суму заборгованості за кредитним договором, що свідчить про неможливість її виконання. З наведеного вбачається відсутність, у вказаному вище повідомленні, обов`язкових відомостей, які передбачені ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». При цьому позивач також стверджує, що він не отримував поштове відправлення та не підписував повідомлення про вручення поштового відправлення № 2103000493490 від 06.07.2016.
Крім того, в порушення вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», при реєстрації права власності за АТ КБ «Приватбанк» на спірне майно приватному нотаріусу не було подано оцінку предмету іпотеки.
За таких обставини, позивач вважає, що у АТ КБ «Приватбанк» не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом прийняття у власність предмету іпотеки, а тому банк неправомірно набув право власності на спірне майно, та не вправі був відчужувати предмет іпотеки іншій особі. 
Окрім того, зважаючи на те, що між позивачем (законним володільцем) та ТОВ «Кондитерський дім «Вацак» (володільцем майна) немає договірних відносин і спірне майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, а було придбане за договором з іпотекодержателем АТ КБ «Приватбанк», тобто є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати, - належним та ефективним способом захисту цивільних прав позивача, у спірних відносинах, є вимога про витребування на користь позивача спірного нерухомого майна у ТОВ «Кондитерський дім «Вацак». 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.12.2024 у виді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі територіальним органам Міністерства юстиції України, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав щодо нерухомого майна - І поверху нежитлової будівлі магазину (нежитлову будівлю) загальною площею 356,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кондитерський дім «Вацак» (код ЄДРПОУ42796845).
Рішення суду мотивоване тим, що вибуття спірного майна з власності позивача відбулось без його волі, а також зважаючи на те, що таке вибуття відбулось з порушенням норм законодавства, то встановлення такого факту достатньо, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування майна, яке було предметом іпотеки в порядку статті 388 ЦК України.
На підставі вищевикладеного, місцевий суд встановив наявність підстав для задоволення позову, проте дійшов висновку про необхідність застосування позовної давності за заявою представника відповідача Роя В. Л., у зв`язку із чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Морозова О. В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кондитерський дім «Вацак» про витребування І поверху нежитлової будівлі магазину (нежитлову будівлю) загальною площею 356,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 24 лютого 2026 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.
Ухвалою від 18 лютого 2026 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова О. В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
За клопотанням представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова О. В. розгляд справи відкладено на 02 березня 2026 року о 10.00 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та витребування майна, проте поза увагою суду залишилась невстановленою та недослідженою обставина належного дотримання іпотекодержателем вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Апелянт вважає неправильним застосування судом положень норм ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України та помилковим висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних відносин позовної давності і застосування наслідків її спливу, та відмови у позові з цих підстав.
Зокрема вказав, що з`ясуванню обставин щодо належного отримання іпотекодавцем повідомлення про порушення зобов`язань, оформленого в порядку передбаченому ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», має передувати з`ясування судом обставин щодо належного надсилання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, і лише у випадку встановлення судом обставин, що підтверджують таку належність, після цього можливо надати оцінку доводам позивача про неотримання позивачем повідомлення про порушення зобов`язань. 
Разом з тим, наявні матеріали справи не підтверджують обставини належного надсилання АТ КБ «Приватбанк», на адресу іпотекодавця повідомлення № 931 від 04.07.2016 року, а тому не підтверджується обставина отримання цього повідомлення позивачем.
Суд першої інстанції зробивши посилання у оскаржуваному рішенні на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), фактично їх не врахував, та не з`ясував обставини щодо належного надсилання АТ КБ «Приватбанк» на адресу позивача повідомлення про порушення зобов`язань, докази про які фактично відсутні, а тому висновок місцевого суду про недоведеність позивачем обставини про неотримання такого повідомлення є помилковим, та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Також звертає увагу, що ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої просив представник відповідача Рой В. Л. у поданих до суду заявах від 07.08.2025 та від 03.10.2025, як підстави для відмови у позові.
Зазначив, що відповідно до позовної заяви від 04.09.2024 предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до ТОВ «Кондитерський дім «Вацак», як фактичного володільця, про витребування спірного майна, який і є належним відповідачем у спорі. При цьому позовна заява не містить жодних матеріально-правових вимог до АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку із чим останній не є належним відповідачем у спорі та за позовом.
Отже, помилкове визначення позивача АТ КБ «Приватбанк» як відповідача у справі (процесуальної сторони), без звернення з матеріально-правовими вимогами, є самостійною підставою для відмови у позові до цієї особи, як до неналежного відповідача, з необхідністю подальшого вирішення судом вимог позивача до ТОВ «Кондитерський дім «Вацак».
На переконання апелянта, АТ КБ «Приватбанк» не є стороною у спорі, але може брати участь у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що належним відповідачем та стороною у спорі, яким є ТОВ «Кондитерський дім «Вацак», не було зроблено заяви про застосування позовної давності та наслідків її спливу до винесення судом рішення.
Наведені обставини вказують, що суд застосував позовну давність до вимог позивача за заявою сторони у цивільному процесі, яка є неналежним відповідачем, а не сторони у спорі, що вказує про неправильне застосування судом першої інстанції положень норм ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, та відсутності підстав для відмови у позові через сплив позовної давності.
Вказане дає підстави для висновку, що порушення прав позивача, як власника нерухомого майна, яке полягає у незаконному заволодінні цим майном іншою особою шляхом державної реєстрації права власності, слід вважати триваючим правопорушенням, оскільки ці дії безперервно порушують закон протягом всього часу, і цей стан може продовжуватись значний час і увесь час порушник безперервно вчиняє таке правопорушення. При цьому зазначене порушення також позбавляє власника можливості зареєструвати відповідне речове право в Реєстрі, який ним фактично та безперервно володів до 22.05.2024.
Отже, на переконання апелянта, специфіка спірних правовідносин та відповідного нормативного регулювання дозволяє дійти висновку про наявність триваючого правопорушення та неможливості застосування до вимог позивача позовної давності.
При цьому, апелянт вважає, що застосування позовної давності до вимог позивача є порушенням інституту непорушності права власності, та формою легалізації незаконних дій особи, яка заволоділа спірним нерухомим майном, що суперечить основним засадам цивільного судочинства щодо неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України).
На виконання вимог статті 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали, проте відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник позивача – адвокат Морозов О. В. вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Кондитерський дім «Вацак» – адвокат Гриньков Є. В. заперечив проти доводів апеляційної скарги, оскільки вважає судове рішення першої інстанції законними та обґрунтованими, просив залишити його без змін.
Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Рой В. Л. доводи апеляційної скарги не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 належить право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м.
На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради, згідно з рішенням № 124 від 15.04.2008, ОСОБА_1 є власником І поверху нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .
23.09.2008 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі – банк), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКМП-366, за умовами якого надано в кредит кошти у розмірі 100 000,00 доларів США під 19,50 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 20.09.2018 (далі – кредитний договір). 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки № МКМП-366/1, посвідченого 23.09.2008 приватним нотаріусом Могилів-Подільського РНО Вінницької області Павлюк Л. М., реєстровий номер 1931, в іпотеку банку було передано нерухоме майно – І й поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
14.12.2012 між банком та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору. 19.12.2012 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки №МКМП-366/1 від 23.09.2008 (далі – договір іпотеки), яким умови договору іпотеки викладено в новій редакції
Пунктами 13.3, 18.8.1, 18.8.2, 24 договору іпотеки визначено, що на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. У випадку порушення Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором Іпотекодержатель має право вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором, а в разі невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.
Отже, вказані пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. 
При цьому умови договору іпотеки не визначають порядок направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.03.2024, поданої суду представником позивача, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. 12.09.2016 здійснив реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме на І поверх нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31333763 від 12.09.2016) за ПАТ КБ «Приватбанк». 
Підставою для прийняття такого рішення став договір іпотеки №МКМП-366/1 від 23.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу Павлюк Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1931, повідомлення № 931 від 04.07.2016, видане ПАТ КБ «Приватбанк», квитанція про відправлення рекомендованого листа від 06.07.2016, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 210300049490 від 06.07.2016, видавник ДПА України у Миколаївській області. 
Вказані обставини також підтверджуються наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів від 21.03.2025 копією реєстраційної справи за реєстраційним номером 1023428005104 щодо рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31333763 від 12.09.2016, прийняте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. відносно першого поверху нежитлової будівлі магазину, що розташована по АДРЕСА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним критеріям рішення суду першої інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та державної реєстрації права власності на І поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 за АТ КБ «Приватбанк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки, було порушено вимоги частини першої статті 35, частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Разом з тим, місцевий суд застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України, про застосування якої просив представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Рой В.Л. у поданих до суду заявах від 07.08.2025 та від 03.10.2025 як підстави для відмови у позові.
З таким висновком не можна не погодитися з огляду на наступне.
Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача зокрема посилається на недотримання банком вимог статей 35 та 38 Закону «Про іпотеку», а саме на те, що повідомлення № 931 від 04.07.2016 не відповідає вимогам вказаних статей, оскільки не містить суми заборгованості за кредитним договором, що позбавляло позивача права виконати вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Також вказане повідомлення містить попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у інший спосіб, ніж був вчинений банком, а тому банк не набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак і на його відчуження ТОВ «Кондитерський дім «Вацак».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
У разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків.
У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Така правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 757/13243/17, яку взяв до уваги суд першої інстанції.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що повідомлення АТ КБ «Приватбанк» № 931 від 04.07.2016, що наявне в матеріалах реєстраційної справи, не відповідає вимогам частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», а саме у повідомленні відсутній стислий зміст порушених зобов`язань та, вимога про виконання позивачем порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
При цьому його зміст містить повідомлення банком позивача про те, що він є боржником за кредитним договором та іпотекодавцем за договором іпотеки від 14.12.2012, повідомлення про те, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання повідомлення банком буде укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки сторонній особі, а також роз`яснено право позивача протягом вказаного строку висловити намір придбати предмет іпотеки та наслідки невикористання такого права. 
За таких підстав місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
З огляду на вказану правову позицію ВП ВС наведену в постанові від 29.09.2020 у справі № 757/13243/17, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника позивача як підставу для задоволення позову про те, що у повідомленні № 931 від 04.07.2016 банком заявлено своє право про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки, а не шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки такі обставини відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків та не є підставою для витребування майна на користь такої особи.
Щодо доводів представника позивача про те, що позивач не отримував вказане повідомлення банку № 931 від 04.07.2016, оскільки у повідомленні про вручення поштового відправлення від 06.07.2016 № 2103000493490 стоїть не його підпис, то вони не доведені належними та допустимими доказами. 
В матеріалах реєстраційної справи наявні копії фіскального чеку та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 2103000493490 від 06.07.2016.
При цьому наданий позивачем суду висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_1 від 17.03.2025 № 3525 не підтверджує такі твердження позивача, а містить висновок про неможливість встановити чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься в графі «Підпис» у технічній копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зокрема з трек-номером 2103000493490 із датою отримання 13.07.2016 ОСОБА_1 чи іншою особою. 
Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без визначення вартості предмета іпотеки на підставі оцінки, визначеної на момент такого набуття, то суд першої інстанції встановив, що під час державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, останній не надавав державному реєстратору оцінку вартості предмету іпотеки станом на момент набуття права власності на нього. 
Зокрема, частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Отже, в цьому випадку АТ КБ «Приватбанк» були порушені вимоги законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме набуття у власність предмета іпотеки без визначення її вартості на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. 
З урахуванням наведеного, проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та державної реєстрації права власності на спірне майно за АТ КБ «Приватбанк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки, в зв`язку з чим порушено вимоги частини першої статті 35 та частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку». 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки встановлені у справі обставини свідчать про те, що вибуття спірного майна з власності позивача відбулось без його волі, а також зважаючи на те, що таке вибуття відбулось з порушенням норм законодавства, то встановлення такого факту достатньо, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування майна, яке було предметом іпотеки в порядку статті 388 ЦК України.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач про порушення своїх прав міг дізнатись, починаючи з 12.09.2016, тому, зважаючи на положення статей 253-259 ЦК України, останнім днем звернення позивача до суду з цим позовом було 13.09.2019.
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Рой В. Л. у своїх заявах від 07.08.2025 та від 03.10.2025 просить застосувати до вирішення спору наслідки спливу позовної давності, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову з цих підстав. 
В обґрунтування цих заяв представник відповідача фактично посилається на те, що ОСОБА_1 вже звертався раніше за захистом свого права власності на спірне майно до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31333763 від 08.09.2016 р. (справа № 138/28/20). 
Рішенням Могилів-Подільського районного суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 138/28/20 у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення, відмовлено. 
Указане рішення набрало законної сили 14.01.2021, апеляційна та касаційна скарги ОСОБА_1 залишені без задоволення. 
Вінницький апеляційний суд у постанові від 14.01.2021 в цій справі зазначив, що «вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши матеріали справи, врахувавши наведені вище норми права, встановивши, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач не міг дізнатись про порушення свого права починаючи з 12.09.2016 і звернутись за його захистом до суду в межах трирічного строку, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності».
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2022 року в справі № 138/28/20, залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, вказав, що «суди вірно встановили, що початком перебігу строку позовної давності є 12 вересня 2016 року».
Отже, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що перебіг строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 про захист права власності на І поверх нежитлової будівлі магазину, загальною площею 356,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розпочався 12.09.2016. В той же час позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Кондитерський дім «Вацак» про витребування спірного нерухомого майна датовано 13.09.2024, що свідчить про пропуск позовної давності та наявність підстав для її застосування до цих вимог.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Порівняльний аналіз термінів, застосованих у статті 261 ЦК України, «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивач повинен довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати вказану презумпцію, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 17 лютого 2021 року у справа № 278/765/18 (провадження № 61-2416св20) зазначено, що «у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/20564/16, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд».
Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18) та інші).
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Як вбачається з копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «Приватбанк» прийняте державним реєстратором – приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. 12.09.2016.
«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», — йдеться у постанові.
У постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, яку враховано судом першої інстанції під час розгляду справи, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. 
Отже, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові сформувала висновок, що право власності вважається порушеним в момент вибуття майна у володіння іншої особи, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши оцінку всім поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено представником відповідача, оскільки зважаючи на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, відкритість доступу до інформації, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач про порушення своїх прав міг дізнатись, починаючи з 12.09.2016.
Крім того, така обставина як дата, з якої позивач міг дізнатись про порушення свого права – 12.09.2016, встановлена й судами під час розгляду справи № 138/28/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував позовну давність до вимог позивача за заявою сторони у цивільному процесі, яка є неналежним відповідачем, а не сторони у спорі, що вказує про неправильне застосування судом першої інстанції положень норм частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України, та відсутності підстав для відмови у позові через сплив позовної давності.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вважає, що у АТ КБ «Приватбанк» не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом прийняття у власність предмету іпотеки, а тому банк неправомірно набув право власності на спірне майно, та не вправі був відчужувати предмет іпотеки іншій особі.
У позовній заяві позивач, в обґрунтування своїх вимог, окрім іншого, посилався на те, що іпотекодержателем не дотримано вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Через вказані порушення у іпотекодержателя не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом прийняття у власність предмету іпотеки, та банк неправомірно набув право власності на спірне майно, у зв`язку із чим не вправі був відчужувати предмет іпотеки іншій особі – ТОВ «Кондитерський дім «Вацак», за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 20.05.2024 приватним нотаріусом Київського МНО, Антиповою І. В., позивач вказує на відсутність у продавця правомочностей на відчуження, розпорядження спірним майном.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 201/1051/22 визначено, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. 
Встановлені у справі обставини вказують на те, що під час реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та державної реєстрації права власності на спірне майно за АТ КБ «Приватбанк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки, було порушено зазначені вище норми законодавства, а саме вимоги частини першої статті 35 та частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», тому суд застосував позовну давність, що відповідає висновку ВП ВС у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц.
Встановлення обставин продажу майна особою, яка не мала права його відчужувати, про що просить позивач, не вимагає пред`явлення до АТ КБ «Приватбанк» окремої вимоги про визнання договору про відчуження майна недійсним, проте не позбавляє права останнього, як сторону такого спору спростовувати наведені позивачем обставини порушення прав та законних інтересів позивача.
Враховуючи наведене АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у справі та мав право заявити про застосування до вирішення спору наслідків спливу позовної давності.
Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача про те, що порушення прав позивача, як власника нерухомого майна, яке полягає у незаконному заволодінні цим майном іншою особою шляхом державної реєстрації права власності, слід вважати триваючим правопорушенням, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи викладене, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Морозов Олексій Вікторович, залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий          Ю. Б. Войтко

Судді:          М. В. Матківська

І. М. Стадник