Справа №:755/24134/25
Провадження №: 2/755/5647/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - 

у с т а н о в и в :

09 грудня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» (далі - ДУ «ННЦРМГО НАУ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якому просить:
- стягнути з ДУ «ННЦРМГО НАУ» на свою користь 153 122,87 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та витрати понесені позивачем у зв`язку зі зверненням з даним позовом до суду, які полягають у судовому зборі та витрат на правову допомогу.
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у трудових відносинах з 10 жовтня 1989 року до 03 листопада 2023 рік.
03 листопада 2023 року позивача звільнено із займаної посади.
Позивач вказує, що на момент звільнення відповідач мав заборгованість із заробітної плати, яка була виплачена у 21 жовтня 2025 року. Затримка при розрахунку складає 23 місяці та 17 днів.
Посилаючись на статті 116, 117 КЗпП та Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 11 грудня 2025 року відкрив провадження у справі, призначив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснив учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.
27 січня 2026 року від представника ДУ «ННЦРМГО НАУ» Сацюка Д. А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних в повному обсязі.
Відзив мотивований тим, що позивача було звільнено за довготривале протягом 17 місяців відсутності на робочому місці про що складено 6 актів про відсутність.
Вказує, що у зв`язку з відсутністю на місці роботи в день звільнення відповідачем депоновано нараховану суму коштів, що належала позивачу до виплати на окремому рахунку в державній казначейській службі.
Пізніше депонована сума була виплачена позивачці у 2025 році на підставі її офіційного письмового звернення.
Звертає увагу, що перше офіційне звернення позивачки про виплату коштів надійшло до відповідача 18 червня 2025 року. Таким чином відповідач вважає помилковим розрахунок починаючи з дня звільнення оскільки затримка при розрахунку відбулася не з вини відповідача, а з підстав відсутності письмового звернення позивача на підставі якого бухгалтерія має право за рахунок бюджетних коштів здійснити будь-які грошові кошти.
За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку у сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони з 10 жовтня 1989 року перебували у трудових відносинах та згідно з наказом ДУ «ННЦРМГО НАУ» від 03 листопада 2023 року № 121-ОС до ОСОБА_1 , молодшого наукового співробітника лабораторії медико-соціальних досліджень ІРГЕ, 03 листопада 2023 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, пункт 4 статті 40 КзПП України, за відсутність на роботі без поважних причин.
Згідно витягу з наказом від 03 листопада 2023 року № 121-ОС виданого ДУ «ННЦРМГО НАУ» наказано виплатити ОСОБА_1 за 67 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 19 липня 2019 року до 03 листопада 2023 рік.
Підстава: акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці: від 11 липня 2022 року, від 14 листопада 2022 рік, від 17 листопада 2023 рік, від 18 травня 2023 рік, від 15 вересня 2023 рік;
листи з приводу відсутності ОСОБА_1 на робочому місці від 31 березня 2023 року та від 31 травня 2023 рік;
службова записка завідувача лабораторії медико-соціальних досліджень ІРГЕ Прилипко В. А. від 11 липня 2022 року та від 16 березня 2023 року;
службова записка директора ІРГЕ Федірка П. А.; 
доповідна записка начальника юридичного відділу ОСОБА_3 .
04 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ДУ «ННЦРМГО НАУ» з заявою в якій зазначила про те, що нещодавно їй стало відомо про її звільнення із займаної посади, просила видати їй трудову книжку, ознайомитися з наказом про звільнення, та перерахувати їй всі передбачені законодавством виплати. (а. с. 19)
Відповідно до виписки з мобільного додатку Банку, на рахунок позивача 21 жовтня 2025 року було зараховано суму у розмірі 42 624,22 грн.
Відповідно до відомостей про отримання заробітної плати, виданої Пенсійним фондом України, у червні та липні 2022 року ОСОБА_1 отримала заробітну в сумі 6 500,00 грн за кожен місяць. 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (тут і далі в редакції чинній на момент звільнення працівника) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено у такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
З матеріалів справи відомо що позивача було звільнено 03 листопада 2023 року № 121-ОС до ОСОБА_1 , молодшого наукового співробітника лабораторії медико-соціальних досліджень ІРГЕ, 03 листопада 2023 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, пункт 4 статті 40 КзПП України, за відсутність на роботі без поважних причин.
Сторонами не заперечується що позивачка у день звільнення не працювала, з листів, адресованих Державній службі України з питань праці відомо, що позивачка з березня 2022 року перебуває за кордоном і не працювала за місцем роботи.
Отже, враховуючи, що позивачка лише 04 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ДУ «ННЦРМГО НАУ» (яка отримана відповідачем 18 червня 2025 року, про що вказує відповідач та не заперечується позивачем) з заявою про перерахування їй всіх передбачених законодавством виплат при звільненні, у відповідача виник обов`язок з повернення вказаних коштів лише з 19 червня 2025 року .
З урахуванням того, що виплати при звільненні позивачка отримала 21 жовтня 2025 року, вона має право на компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 19 червня 2025 року по день фактичного розрахунку 21 жовтня 2025 року, тобто 124 дні.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з пунктом 1 Порядку № 100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду.
У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (пункт 8 Порядку № 100).
Суд бере до уваги відомості про отримання заробітної плати, виданої Пенсійним фондом України (форма № ОК-5), відповідно до яких у червні та липні 2022 року ОСОБА_1 отримала заробітну в сумі 6 500,00 грн за кожен місяць. 
У червні 2022 року 22 робочих дні у липні 2022 року 21 робочий день.
Середньоденна заробітна плата за червень, липень 2022 року складає 302,33 грн. (13 000,00 грн / 43).
За наведених обставин розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає суму у розмірі 37 488,92 грн (302,33 грн * 124 дні).
В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору в сумі 374,89 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)
При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.»
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію Договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2025 року б/н, акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 07 грудня 2025 року, а всього на загальну суму 16 500,00 грн.
У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.
Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
За наведених обставин, суд, вважає за необхідне зменшити розмір правничої допомоги з урахуванням вимог розумності та справедливості, яка підлягає розподілу між сторонами з 16 500,00 грн. до 4 000,00 грн., з урахуванням співмірності таких витрат, складністю справи та часткового задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 116, 117, КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37 488 (тридцять сім тисяч чотириста вісімдесят вісім) гривень 92 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 374,89 грн та витрат з надання правової допомоги у розмірі 4 000,00 грн, а всього 4 374,89 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 25 березня 2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
Відповідач - Державна установа «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної Академії медичних наук України» (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 53, код ЄДРПОУ 45350633) .

Суддя -