ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/584/26 Справа № 183/11094/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №183/11094/24 за позовом ОСОБА_1 до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: Перша Самарівська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Майна Г.Є., -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просила встановити факт, що має юридичне значення, для реалізації нею спадкових прав після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: проживання її зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме у період з 21 листопада 2005 року по день смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона ( ОСОБА_1 ) проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 з 1996 року, фактично з семирічного віку, до дня смерті ОСОБА_3 , а потім і до дня смерті ОСОБА_2 .
Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачці були як рідна бабуся та рідний дядько, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Після смерті ОСОБА_2 позивач його поховала, продовжує проживати і здійснює утримання спадкової маси, до якої належить будинок померлого, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В установленому законом порядку після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори документи, що підтверджують родинний зв`язок між позивачем та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю їй необхідне для реалізації спадкового права як спадкоємця.
У зв`язку з чим просила встановити факт проживання її зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме у період з 21 листопада 2005 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає дане рішення ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню.
Вказує, що ОСОБА_1 з 1996 року, фактично з семирічного віку, проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Після досягнення 16 років ОСОБА_1 зареєструвалася та фактично досі проживає за адресою АДРЕСА_2 .
Вказує, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив надані нею докази та не надав належної уваги показам свідків, а лише зазначив, що покази свідків не можуть бути єдиними доказами обставин, які мають значення у справі.
Зауважує, що за незалежних від неї обставин остання не може належним чином реалізувати своє конституційне право на спадкування.
Вважає, що надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку є належними та допустимими та є достатніми для встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Вказує, що ОСОБА_2 не мав ні дружини ні дітей, ні будь-яких родичів, тому спадкоємці за законом після його смерті відсутні, а отже встановлення факту, про який просить позивач, не порушить права та свободи інших осіб.
Вирішуючи спір суд першої інстанції неповною мірою встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправомірної та необґрунтованої відмови у дослідженні всіх наданих доказів у сукупності та порушив норми процесуального права не застосувавши практику Європейського суду з прав людини.
У зв`язку з чим просила, рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Заінтересована особа своїм правом на подачу відзиву не скористалась.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідач та третя особа до суду не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , наданим суду у засвідченій позивачем копії.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай).
Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , був син померлої ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, але не встиг оформити своїх спадкових прав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , наданим суду у засвідченій позивачем копії.
ОСОБА_1 звернулась до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (на теперішній час - Перша самарівська нотаріальна контора Дніпропетровської області) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за вказаною вище адресою, та земельні ділянки, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що залишилося після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину, але не переоформив свої спадкові права після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 грудня 2012 року заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відмова нотаріуса вмотивована тим, що заявником не надано до нотаріальної контори документи, що підтверджують родинний зв`язок між ОСОБА_1 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Як вбачається з паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , та Витягу з реєстру територіальної громади від 24 жовтня 2024 року, наданих суду у засвідчених позивачем копіях, позивач з 14 травня 2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (раніше – АДРЕСА_2 ).
З ксерокопії довідки, виданої головою квартального комітету №13 м.Новомосковськ Дніпропетровської області 22 червня 2012 року, станом на 21 грудня 2011 року за адресою АДРЕСА_2 прописані та проживали: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до ксерокопії довідки, виданої головою квартального комітету №13 м.Новомосковськ Дніпропетровської області 22 червня 2012 року, станом на 25 червня 2011 року за адресою АДРЕСА_2 прописані та проживали: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Таку саму інформацію за змістом містить ксерокопія довідки від 06 грудня 2012 року.
Згідно з довідкою, виданою 08 грудня 2011 року головою квартального комітету №13 м.Новомосковськ Дніпропетровської області Копий, ОСОБА_2 , 1961 року народження дійсно проживає у АДРЕСА_2 . Склад сім`ї 2 особи, племін. ОСОБА_1 1989 року народження.
Відповідно до Акту про фактичне проживання осіб, складеного 24 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 , 1989 року народження, проживає за адресою АДРЕСА_1 з народження.
Також позивачем надано суду копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання відносно ОСОБА_2 , складеного між ПП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 22 грудня 2011 року, без підпису замовника у відповідній графі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про її проживання разом із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю щонайменше п`ять років до дня його смерті, зокрема доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків. що давало би підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 . 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі №304/1648/14-ц (провадження №61-6953св18).
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21).
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Тобто, судова практика щодо спірних правовідносин є усталеною та численною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи заявлену в межах цієї справи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 однією сім`єю, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивачки.
Обґрунтовуючи вимоги заяви ОСОБА_1 посилалась на необхідність забезпечення її майнових прав, зокрема її спадкових прав як особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
На підтвердження своїх вимог надала копію довідки, видану головою квартального комітету №13 м.Новомосковськ Дніпропетровської області 22 червня 2012 року, що станом на 25 червня 2011 року за адресою АДРЕСА_2 , прописані та проживали: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таку саму інформацію за змістом містить копія довідки від 06 грудня 2012 року.
Також, згідно з цією довідкою, ОСОБА_2 , 1961 року народження, дійсно проживав у АДРЕСА_2 , а склад його сім`ї становить – 2 особи, зокрема, племінниця ОСОБА_1 1989 року народження.
Відповідно до Акту про фактичне проживання осіб, складеного 24 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 , 1989 року народження, проживає за адресою АДРЕСА_1 з народження.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належними та допустимим доказами не довела та не підтвердила, що між нею та ОСОБА_2 велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, тощо. 
Колегія суддів зауважує, що реєстрація місця проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності, про їх спільний побут, сумісний бюджет, ведення господарства, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю у розумінні ст.3 СК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, після смерті ОСОБА_2 позивач його поховала, продовжує проживати і здійснює утримання спадкової маси, до якої належить будинок померлого, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних сім`ї, не можуть свідчити про те, що між позивачем та ОСОБА_2 склались та мали місце, протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту її проживання разом з ОСОБА_2 однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив в тому числі і пояснення свідків з боку позивача на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 21 листопада 2005 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (5 років до дня смерті спадкодавця), проте обґрунтовано не знайшов підстав для його встановлення за недоведеністю заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними, трактування норм права та висновків суду на власний розсуд.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 13.02.2026 р.

Головуючий суддя      О.В.Агєєв