20.04.2026 Справа № 756/3260/26
Унікальний номер справи 756/3260/26
Номер провадження 2/756/4870/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання - Бондаренко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Завод Маяк» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача АТ «Завод Маяк» середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 26 січня 2021 року по 05 грудня 2025 року (день фактичного розрахунку) у розмірі 235341,82 грн. та понесені судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва 26 січня 2021 року у справі №756/12210/20 стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 14184,36 грн. та 246013,65 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні. 
З березня 2021 року відкрито виконавче провадження.
05 грудня 2025 року рішення суду фактично виконано відповідачем. 
Позивач посилаючись на ст.116, 117 КЗпП України, вважає, що за період з 26 січня 2021 року по 05 грудня 2025 року з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 374,45 грн. за 1257 р.д в розмірі 470683,65 грн., з урахуванням балансу інтересів позивач зменшує суму вдвічі, просить стягнути 235341,82 грн. 
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2026 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Від представника відповідача 19 березня 2026 року надійшов відзив, в якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Просить застосувати законодавче обмеження стягнення середнього заробітку лише за шість місяців, зменшити його розмір, наведено власний розрахунок. Вважає, що оскільки позивачу в межах справи №756/12210/22 вже виплачений розмір середнього заробітку, просить відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог. 
В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду спарви сповіщений належним чином. 05 березня 2026 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Представник відповідача АТ «Завод Маяк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Заслухавши позицію позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із АТ «Завод Маяк».
Судом досліджено рішення у справі №756/12210/20 від 26 січня 2021 року, яким стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь позивача  ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 14184,36 грн. та 246013,65 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні. 
З виписки по картковому рахунку емітованої на ім`я  ОСОБА_1 встановлено, що на виконання судового рішення на картковий рахунок позивача 05 грудня 2025 року зараховано 14184,36 грн, а також 19 грудня 2025 року зараховано 95301,39 грн та 23 січня 2026 року зараховано 102739,60 грн (а.с.8,9).
З розрахунку наданого позивачем, з розміру середньоденної заробітної плати 374,45 грн за 1257 робочих днів за період з 26 січня 2021 року по 05 грудня 2025 року, становить 470683,65 грн. Позивач просить стягнути половину визначеного розміру 235341,82грн.
Між сторонами виник спір стосовно права позивача на стягнення з відповідача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення до дати фактичного виконання рішення суду про стягнення заборгованості зі заробітної плати.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.
Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Позивач звільнений 14 червня 2018 року, повний розрахунок з ним не проведений в день звільнення.
Рішенням у справі №756/12210/20 від 26 січня 2021 року, стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь позивача  ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 14184,36 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні 246013,65грн. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, закон покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11 -1210апп19)».
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.
Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що «за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року (cправа № 306/2708/23, провадження № 14-84цс25), міститься висновок, що з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та продовжилися після цього, з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
Позивача звільнено з роботи 14 червня 2018 року, рішенням суду стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 червня 2018 року по 26 січня 2021 рік, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ не проведено. 
Суму середнього заробітку, передбачену статтею 117 КЗпП України слід нараховувати в такому порядку: з 27 січня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності).
В рішенні суду від 26 січня 2021 року визначений розмір середньоденного заробітку в сумі 374,45 грн, що відповідно до положення ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
За період з 27 січня 2021 року по 18 липня 2022 року, включно, становить 538 днів, з яких 372 робочих; середній заробіток буде становити 139295,40 грн, відповідно до розрахунку 374,45 х372.
За період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року становить 185 днів, з яких 133 робочих, середній заробіток буде становити 49801,85 грн, відповідно до розрахунку 133 х374,45.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Вирішуючи питання про стягнення з АТ «Завод Маяк» на користь позивача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла у відповідача через фінансову кризу підприємства, накладення арешту на рахунки органами виконавчої служби, що не виключає відповідальності роботодавця, проте є суттєвою обставиною, як відсутність свідомої бездіяльності та відсутність ухилення від виконання покладеного обов`язку на відповідача.
Вважаю що в межах заявлених позовних вимог, враховуючи розмір не отриманого заробітку 14184,36 грн., фінансове становище відповідача, а також ту обставину, що на виконання судового рішення від 26 січня 2021 року позивач отримав компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 246013,65 грн, приходжу до переконання, що достатнім для компенсації завданої позивачу шкоди через несвоєчасність виплати заробітку при звільненні становить розмір середнього заробітку - 50000,00 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, даний висновок зроблений судом із урахуванням та застосуванням висновків Великої Палати Верховного суду.
Визначення компенсації середнього заробітку у більшому розмірі, на переконання суду призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача, що суперечить меті компенсаційної виплати. Тривале невиконання судового рішення відповідачем пов`язано з великою кількістю виконавчих проваджень відкритих у відношенні відповідача, через фінансове становище, що доводиться відповіддю Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень від 08 березня 2024 року. 
Щодо стягнення судових витрат
Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 2353,42 грн., що підтверджується квитанцією від 19 лютого 2026 року. (а.с. 5).
На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 500,00 грн., (50000,00х2353,42/235341,82) пропорційно розміру задоволених вимог.
На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 133, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України,-

ВИРІШИВ :

 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціорнерного Товариства «Завод Маяк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50000,00 грн, без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів та витрати по сплаті судового збору в сумі 500,00 грн.
 
В задоволенні решти вимог відмовити.
 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
 
Сторони справи:
 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ;
 
Відповідач - Акціонерне товариство «Завод Маяк», ЄДРПО 14307423,місце розташування м.Київ,вул. Степана Бендери, 8.
 
Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2026 року.

 
Суддя І.С. Шролик