ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3213/26 Справа № 174/1031/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Данилюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Гапонова А.В., Красвитної Т.П. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №174/1031/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Данилюк Т.М., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач є його бабусею по лінії матері. Після його народження він був зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_1 , в якій також були зареєстровані його мати та відповідач. Зазначена квартира знаходиться у багатоквартирному будинку і складається з двох кімнат та підсобних приміщень. За статусом спірна квартира відноситься до державної форми власності та знаходиться в управління виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.
Вказує, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 липня 2010 року у справі №2-729/10, його матір ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_4 , були позбавлені батьківських прав у відношенні нього.
Рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 13 жовтня 2010 року №406 «Про встановлення малолітньому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу дитини, позбавленого батьківського піклування», було вирішено: в тому числі зберегти за ним право користування житловою площею за адресою АДРЕСА_2 та визначити місцем його проживання разом з опікуном його бабусею по лінії батька ОСОБА_5 .
Зауважує, що на даний час він проживає разом з бабусею по лінії батька у належному їй з його дідом житловому будинку в с.Кринички, Кам`янський район, Дніпропетровської області, однак за ним зберігається право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , наймачем якої є відповідач.
Зауважує, що 22 липня 2025 року, йому виповнилося 18 років і він відповідно втратив статус дитини. Оскільки він є повнолітньою особою, то має право самостійно обирати місце свого проживання і приймаючи до уваги, що він зареєстрований за місцем проживання у спірній квартирі, він 25 липня 2025 року, звернувся до відповідача, яка фактично мешкає у м.Вільногірську у квартирі АДРЕСА_3 для того, щоб вона надала йому ключі від вхідної двері спірної квартири, щоб він міг вселитися у спірну квартиру з метою подальшого проживання у зазначеному житлі. Однак відповідач відмовила у такому вселенні, повідомивши його, що вона не бажає, щоб він користувався спірною квартирою.
Зазначає, що він тимчасово не користувався спірним житловим приміщенням виключно з поважної причини, а саме внаслідок того, що був неповнолітньою особою та проживав з опікуном і після досягнення повноліття він одразу зробив спробу вселитися в спірне житло, на що відповідач дала йому відмову.
Вважає, що ОСОБА_2 протиправно порушує його право користування спірним житлом, шляхом створення перешкод у користуванні ним зазначеною квартирою, і це право підлягає захисту у судовому порядку, шляхом його вселення до спірного житла.

28 жовтня 2025 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи, що вона є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору найму жилого приміщення в будинках житлово-комунального відділу Верхньодніпровського державного гірничо-металургійного комбінату б/н від 03 березня 1983 року та договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 5706 від 16 вересня 2011 року.
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 .
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 липня 2010 року у справі №2-729/10, батьки відповідача по зустрічному позову були позбавлені батьківських прав відносно нього та призначено його опікуном ОСОБА_5 .
Рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 13 жовтня 2010 року №406 «Про встановлення малолітньому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу дитини, позбавленого батьківського піклування», було встановлено контроль за збереженням за ним житлової площі за адресою: АДРЕСА_2 , право користування якою належало відповідачу до його повноліття.
В цьому ж рішенні було визначено місце проживання ОСОБА_1 разом з бабусею ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 .
На момент реєстрації в спірній квартирі ОСОБА_1 був малолітньою дитиною, не мав цивільної дієздатності для самостійного набуття чи здійснення житлових прав, його реєстрація відбулася виключно формально, з адміністративною метою - для оформлення документів дитині, а не з наміром проживання в квартирі.
Зазначає, що відповідач за зустрічним позовом не підтримував та не підтримує сімейних відносин з нею, не мав емоційного, побутового чи матеріального зв`язку, не відвідував за вказаний період жодного разу квартиру, не брав участі в жодних питаннях її утримання чи користування.
Вважає, що з досягненням повноліття відповідач не набував законних підстав користування спірним житлом, оскільки не є наймачем, не укладав жодного договору, не входив до складу сім`ї наймача, не отримував дозволу чи ордера на проживання, його реєстрація мала лише формальний характер і не створювала для нього права користування квартирою.
У зв`язку з чим просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою від 30 жовтня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду і об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, третя особа – виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, задоволено. Усунено перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням адресою: АДРЕСА_2 , з боку наймача ОСОБА_2 шляхом примусового вселення його до квартири. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у вселенні, надати в тимчасове користування ключі від замків вхідної двері вказаної квартири, для виготовлення дублікатів та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на істотні порушення норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не встановив жодних нових юридичних підстав, які б після досягнення повноліття підтверджували право позивача на користування спірним житлом.
Також зазначає, що суд першої інстанції не дослідив, на яких саме підставах повнолітній позивач користується житлом, не встановив наявності в нього договору найму, статусу члена сім`ї наймача на момент розгляду справи, волі наймача на спільне проживання, факту спільного проживання після досягнення повноліття, участі у витратах на утримання житла, фактично автоматично поширив дію рішень, прийнятих для захисту дитини, на повнолітню особу, що є неприпустимим. 
Зауважує, що судом першої інстанції було порушено принцип неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в житлових спорах, що відповідно до вимог закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі, постійно проживають у квартирі разом з наймачем. 
Вказує, що суд визнав за позивачем право користування житлом, не з`ясувавши, чи зберігся реальний житловий зв`язок зі спірною квартирою, чи існує воля наймача на спільне проживання з повнолітньою особою, чи позивач реалізовував свої права після досягнення повноліття добросовісно та без зловживання правом.
Зауважує, що суд першої інстанції, формально пославшись на практику ЄСПЛ, не здійснив реального балансу інтересів, не врахував права апелянта як наймача житла, не оцінив втручання у її приватне та сімейне життя, не встановив, чи є таке втручання пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві.
Суд визнав, що позивач мав інше місце проживання - але не оцінив це юридично. Суд сам встановив, що позивач проживав з бабусею, мав стабільне житлове середовище, це житло визначалося рішенням органу опіки, але ж після повноліття у позивача є наявність альтернативного житла і це має юридичне значення, це прямо впливає на пропорційність втручання у права наймача.
Суд не оцінив, чи є примусове вселення необхідним та не встановив що позивач фактично забезпечений житлом.
Суд не встановив, що позивач фактично реалізував право вибору місця проживання, але вказує у рішенні, що було встановлено, що після досягнення повноліття позивач звернувся з вимогою вселення пізніше, бо лише згодом намагається відновити формальне право без реального житлового зв`язку.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки часовому розриву між моментом досягнення позивачем повноліття та зверненням з вимогою про вселення.
Водночас після досягнення повноліття позивач набув повної цивільної дієздатності та реальної можливості самостійно реалізувати або відновити житлові права. Саме з цього моменту суд був зобов`язаний оцінити добросовісність поведінки позивача, актуальність житлового зв`язку зі спірним приміщенням та необхідність примусового вселення.
Однак суд першої інстанції не встановив, чому вимога про вселення була заявлена саме у цей момент, не дослідив поведінку позивача після досягнення повноліття та не оцінив, чи є така вимога добросовісною та пропорційною, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Тобто, після повноліття позивач не вчинив дій, які б свідчили про негайне відновлення житлового зв`язку, а суд не перевірив причин такої поведінки.
Суд не дав оцінки процесуальній поведінці позивача, він не заявляв вимог про визначення порядку користування, не просив встановити статус члена сім`ї, а одразу вимагав примусового вселення. Це свідчить, що обраний спосіб захисту не відповідає характеру правовідносин, суд повинен був відмовити вже з цієї підстави.
Суд фактично змінив баланс прав на користь особи без житлових обов`язків, суд визнав право користування, не поклав жодних обов`язків на позивача з оплати, з утримання, з дотримання порядку користування, тобто судом створено право-без будь-яких обов`язків.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив істотні порушення норм процесуального права, поклав в основу рішення неактуальні за правовим статусом акти, не встановив правових підстав користування житлом повнолітньою особою.
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - задовольнити, рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року скасувати, постановивши по справі нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом - задовольнити повністю. 

ОСОБА_1 скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає наступне.
Аргументи відповідача викладені у апеляційній скарзі є повністю надуманими і не відповідають дійсним обставинам справи, а посилання на висновки Верховного Суду у своїх рішеннях, які начебто зроблені зі спорів, тотожних спору у цій справі є абсолютно безпідставні, оскільки наведені правові висновки Верховного Суду зроблені з інших правовідносин, які не релевантні правовідносинам, які склалися між ним та відповідачем.
Зауважує, що його право користуватися спірною квартирою виникло з народження з 22 липня 2007 року, коли він був зареєстрований за місцем свого проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 , права користування якою мала матір ОСОБА_1 і саме як член її сім`ї він і вселився у спірну квартиру.
При цьому відповідно до ч.1 ст.161 ЖК України, якій діяв на той час, на вселення неповнолітніх дітей письмова згода наймача жилого приміщення, яким була відповідач, потрібна не була.
Звертає увагу на те, що факт до свого повноліття не проживання у спірній квартирі, не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки він будучи неповнолітньої особою проживав разом зі своїм опікуном, а згідно з п.3 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікунів чи піклувальників, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Вказує, що після досягнення повноліття, одразу зробив спробу вселитися в спірне житло, на що відповідач надала відмову і він звернувся до суду з позовом про захист права на користування спірним житлом, тобто після досягнення повноліття менше чим 6 місяців не користувався спірним житлом на яке мав право, тим більше, що це пов`язано з поважною причиною, а саме перешкодам, які чинить відповідач щодо його вселення у спірну квартиру.
Зауважує, що відповідач у 2011 році, коли він був малолітньою особою, зверталася з позовом до суду (відповідачем була опікун) і просила суд зняти ОСОБА_1 з реєстрації зі спірної квартири у зв`язку з його не проживанням у неї, і в чому їй було відмовлено рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2011 року, у справі № 2-245/11, оскільки ОСОБА_1 , як малолітня дитина, не міг в силу свого віку користуватися спірним житлом з поважних причин, а саме проживання з опікуном.
У свою чергу, зазначене рішення суду першої інстанції було залишено у силі постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2012 року.
Таким чином, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято відповідно до норм процесуального та матеріального права та повно досліджено всі обставини по справі, у зв`язку з чим судове рішення є обґрунтованим і законним.
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року у справі №174/1031/25 залишити без змін. Розгляд справи у апеляційному порядку проводити за його відсутності.

Апелянт ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 13 жовтня 2010 року №406 «Про встановлення малолітньому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 статусу дитини, позбавленого батьківського піклування», було вирішено: надати малолітньому ОСОБА_1 статус дитини позбавленої батьківського піклування, зберегти за ним право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 та визначити місцем його проживання разом з опікуном його бабусею по лінії батька ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до копії паспорту № НОМЕР_1 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 досяг повноліття.
З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що поивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 09 серпня 2007 року по теперішній час, що підтверджується і відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28 липня 2025 року.
ОСОБА_2 є наймачем квартири за вказаною вище адресою, відповідно до договору найму житлового приміщення в будинках житлово-комунального відділу Верхньодніпровського ГМК б/н від 03 березня 1983 року та договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду №5706 від 16 вересня 2011 року.
03 листопада 2011 року ОСОБА_2 зверталась до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про зняття неповнолітньої дитини ОСОБА_1 з реєстрації за паспортним обліком, в задоволенні якого їй було відмовлено.
З копії акту №2172 від 28 вересня 2015 року складеного депутатом Вільногірської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області Перекопським О.О. вбачається, що зі слів свідків, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 не проживає з 2008 року, участі в утриманні та оплаті житла не приймає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 набув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 . До цього часу, відповідно рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради, було визначено місце його проживання разом з опікуном ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 , однак цим же рішенням за ним зберігалося місце проживання в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований разом з матір`ю. Досягши віку повноліття він виявив бажання проживати в квартирі в якій він зареєстрований, оскільки рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області 03 листопада 2011 року відмовлено з задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про зняття неповнолітньої дитини з реєстрації за паспортним обліком.

Задовольняючи первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що ОСОБА_2 своєю пасивною бездіяльністю щодо вселення онука у спірну квартиру, права на яке позивачем ОСОБА_1 не втрачено, оскільки він був неповнолітнім та не мав в силу свого віку цивільної дієздатності та проживав за адресою призначеного йому опікуна, є формою чинення перешкод з боку ОСОБА_2 та порушує право позивача за первісним позовом на житло.
В свою чергу відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_2 не було доведено відсутність поважних причин не проживання позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті71 ЖК України строки.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Таким чином малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у праві №368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі №759/14686/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі №673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі №161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі №520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі №554/3141/21.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17 (провадження №14-391цс19) вказано, що «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України) - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов)».
Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що відповідно рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради ОСОБА_1 було визначено місце його проживання разом з опікуном ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 , однак цим же рішенням за ним зберігалося місце проживання в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований разом з матір`ю.
Досягши віку повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_2 , він виявив бажання проживати в квартирі, право користування якою за ним збережено та в якій він зареєстрований.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області 03 листопада 2011 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про зняття її неповнолітньої дитини з реєстрації за вказаною вище адресою.
Судом також встановлено, що ОСОБА_2 є наймачем спірної квартири, відповідно до договору найму житлового приміщення в будинках житлово-комунального відділу Верхньодніпровського ГМК б/н від 03 березня 1983 року та договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду №5706 від 16 вересня 2011 року.
Суд першої інстанції вирішуючи заявлені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 вимоги про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом (спірною квартирою), правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не проживав в спірній квартирі з 2008 року та не ніс тягар з її утримання з поважних причин, оскільки був неповнолітнім та не мав, в силу свого віку повної цивільної дієздатності, проживав за адресою свого опікуна.
З огляду на вказані обставини вочевидь, ОСОБА_1 не міг повноцінно реалізувати свої житлові права.

Отже, встановивши що відповідач за зустрічним позовом як член сім`ї позивача зареєстрований у спірній квартирі зі згоди позивача як наймача квартири та з урахуванням тих обставин, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено відсутність без поважних причин відповідача у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, з чим і погоджується колегія суддів.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 має законне право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а невизнання такого права відповідачем за первісним позовом, пасивна бездіяльність останньої щодо вселення онука у вказану квартиру, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи, є формою чинення перешкод з боку ОСОБА_2 та порушує право позивача за первісним позовом на житло, а тому первісний позов підлягає задоволенню.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 18.03.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв