ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 314/5990/24
Провадження № 61-16072св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року в складі колегії суддів Полякова О. З., Кухаря С. В., Подліянової Г. С.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що з 28 липня 2020 року він та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2024 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з батьком, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та оцінки потреб сім`ї, висновком оцінки потреб сім`ї, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2024 року в справі № 314/3209/24 про перегляд судового наказу від 02 серпня 2024 року про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами.
Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи із дати пред`явлення позову, і до досягнення дитиною повноліття.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
27 березня 2025 року рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого на одну дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27 грудня 2024 року, і до досягнення ОСОБА_4 повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що в справі встановлено, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні позивача, активно розвивається та потребує належної фінансової допомоги. Відповідачка працездатного віку, не має протипоказань за станом здоров`я, зобов`язана надавати допомогу на утримання дитини, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
24 листопада 2025 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу    ОСОБА_3 задоволено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що на час розгляду справи між сторонами існує невирішений спір про місце проживання дитини, на яку позивач просив стягнути аліменти, тому наразі відсутні правові підстави для стягнення аліментів на користь позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ведмедовська Г. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16, про те, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні;
- від 12 січня 2022 року в справі № 663/724/19,про те, що найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків;
- від 20 липня 2022 року в справі № 761/25101/20, про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Зазначає, що позивач надав до суду докази, які підтверджують факт проживання дитини з ним, що відповідачкою не спростовано. Наданий останньою висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю ґрунтується на підставі обмежувального припису, який пізніше був визнаний протиправним та скасований.
Наявність самого факту перебування в суді на розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини не звільняє того з батьків, з ким дитина не проживає, від обов`язку утримувати дитину, а саму дитину не позбавляє права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Череп М. О. зазначила, що питання про місце проживання дитини не вирішене, а тому фактичне перебування дитини з батьком не може свідчити про те, що син проживає з ним постійно.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
28 липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 28 липня 2020 року Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис № 70 (а. с. 8). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 09 лютого 2021 року Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а. с. 7). 
Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеними службовими особами міської ради від 19 серпня та 17 грудня 2024 року, неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком (а. с. 9-12). Неповнолітній ОСОБА_4 забезпечений належним доглядом та піклуванням, що підтверджено актом оцінки потреб сім`ї від 10 липня 2024 року (а. с 13-18).
02 серпня 2024 року Вільнянським районним судом Запорізької області видано судовий наказ в справі № 314/3209/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23 липня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 86).
21 листопада 2024 року ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області в справі № 314/3209/24 скасовано судовий наказ, виданий Вільнянським районним судом Запорізької області 02 серпня 2024 року, з огляду на відсутність беззаперечних доказів постійного проживання дитини ОСОБА_4 саме з матір`ю ОСОБА_3 
21 листопада 2024 року рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області в справі № 314/3244/24 шлюб між сторонами розірвано.
Із інформації, наданої Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області від 10 лютого 2025 року, ОСОБА_3 у 2021 році зверталася до відділення поліції з повідомленням про вчинення ОСОБА_1 щодо неї та її дітей (повнолітньої ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_4 ) домашнього насильства (а. с. 79-81).
20 березня 2025 року рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області в справі № 314/954/25 видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 . Встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 терміном на 3 місяці: заборонено перебувати ОСОБА_1 у місці проживання (перебування) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 200 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме квартирою: обмежено спілкування ОСОБА_1 з постраждалою дитиною -  ОСОБА_4 , забезпечивши зв`язок батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 зустрічами, за графіком визначеним органом опіки та піклування та проведенням спілкування з дитиною за обов`язкової участі представника органу опіки та піклування та матері дитини - ОСОБА_3 (а. с. 93-99).
26 лютого 2025 року ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області відкрито провадження в цивільній справі № 314/690/25 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Вільнянська міська рада, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини (а. с. 114-116). Із інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення в справі не ухвалено.
09 квітня 2025 року висновком Виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області № 02-02-12/416 визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 89-92).
07 травня 2025 року постановою Запорізького апеляційного суду в справі № 314/954/25 рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 березня 2025 року скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовлено з тих підстав, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі (далі - СК) України. 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2024 року в справі № 759/14761/22, від 19 грудня 2022 року в справі № 643/3223/21 та ін.).
Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на яку власне і стягуються аліменти (див. постанову Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 188/1029/19)
Момент, з якого починають стягуватися аліменти на дитину за рішенням суду чітко визначений у частині першій статті 191 СК України, згідно з якою аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. 
Також законодавець передбачив можливість присудження аліментів за минулий час у випадках, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (частина друга статті 191 СК України).
Так, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). 
Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував, що під час вирішення справ, що стосується прав та інтересів дітей, суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, які, незважаючи на необхідність забезпечення балансу між інтересами дитини та сторін у справі, мають пріоритет над інтересами батьків.
Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Отже, відповідно до сталої практики Верховного Суду, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину має той з батьків, з ким фактично проживає дитина (див. постанову від 25 листопада 2022 року в справі № 521/5667/21), тобто суд не ставить це в залежність від попереднього вирішення спору про місце проживання дитини.
Враховуючи наведене, незважаючи на те, що між сторонами може існувати спір про визначення місця проживання дитини, до моменту його вирішення дитина за жодних обставин не може бути позбавлена належних засобів для існування, оскільки її право на гідне життя, розвиток і забезпечення базових потреб є безумовним та підлягає першочерговому захисту. Обов`язок утримання дитини має пріоритетний характер і не може бути поставлений під сумнів або обмежений.
Зосередившись на вирішенні питання щодо необхідності першочергово визначити місце проживання дитини, апеляційний суд зробив помилковий висновок, що без розгляду такого позову неможливе вирішення питання про стягнення аліментів. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки усім обставинам справи та фактично не переглянув справу по суті.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Отже, суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку. Такі порушення має виправити суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	С. Ю. Мартєв 	
	І. М. Фаловська