ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	Львів	Справа №380/49/26 пров. №А/857/15972/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р.,
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі № 380/49/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Карпяк О.О.,
час ухвалення рішення 16 лютого 2026 року,
місце ухвалення рішення м.Львів,
дата складання повного тексту рішення 16 лютого 2026 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що підстави звільнення з військової служби визначені ст.26 Закону № 2232-ХІІ. Підпункт 26 пункту 5 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/1645 підтверджує підстави, вказані у п. 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де передбачено, що до рапорту додаються наступні документи: документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами), один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду, висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляд. Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ умовою для звільнення з військової служби по мобілізації на період дії воєнного стану через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначив, що у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено на підставі встановлених обставин у акті обстеження сімейного стану, а саме як вбачається із акту обстеження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2025 у ОСОБА_1 , окрім сина наявні інші особи, які можуть здійснювати догляд, а саме:- рідна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , догляд не здійснює через погані родинні стосунки, місце проживання невідоме;- рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , догляд не здійснює через погані родинні стосунки, місце проживання невідоме. При розгляді рапорту не надано документів того, що зазначені особи - рідна сестра ОСОБА_2 , 11.12. 1957 та рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є, такими, що потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Вважають, що підстави для звільнення позивача з військової служби за результатами вирішення рапорту та доданих до нього документів на підставі норм абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ відсутні.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав, а саме.
Солдат ОСОБА_1 призваний згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 до лав Збройних сил України та на сьогодні проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.
13.11.2025 позивач звернувся до командира 5 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення його з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком - ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ), який є особою з інвалідністю ІІ групи.
На підтвердження підстав звільнення позивач долучив до рапорту документи про родинні відносини з ОСОБА_4 , довідку МСЕК серії ЛВА-1 №465802 від 03.03.2010 про встановлення ОСОБА_4 . ІІ групи інвалідності, висновок форми № 080-2/о про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 49/104 від 02.10.2025, про потребу у постійному догляді за ОСОБА_4 .
За результатами розгляду рапорту позивача листом № 22711/1 від 08.12.2025 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 повідомлено, що підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 4 ст. 6 Закону №2232-ХІІ відсутні.
В обґрунтування відмови зазначено, що згідно з актом обстеження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2025 у ОСОБА_4 , окрім сина, наявні інші особи, які можуть здійснювати догляд, а саме: рідна сестра ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон України № 2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Пунктом 2 Указу № 64/2022 постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» (далі - Указ № 65/2022), затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 342/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2264-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).
Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (частина 1).
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина 3).
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5).
Звільнення з військової служби визначає стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Згідно з частиною 7 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Указом Президента України за № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі -громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (далі-Положення).
Відповідно до пункту 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач 13.11.2025 звернувся до безпосереднього командира з рапортом про звільнення його з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком - ОСОБА_4 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.
За результатами розгляду рапорту позивача листом № 22711/1 від 08.12.2025 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 повідомлено, що підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 4 ст. 6 Закону №2232-ХІІ відсутні. В обгрунтування відмови зазначено, що згідно з актом обстеження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2025 у ОСОБА_4 , окрім сина, наявні інші особи, які можуть здійснювати догляд, а саме: рідна сестра ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Однак, як слідує з матеріалів адміністративної справи позивач разом із поданим рапортом додав документи про родинні відносини з ОСОБА_4 , довідку МСЕК серії ЛВА-1 №465802 від 03.03.2010 про встановлення ОСОБА_4 . ІІ групи інвалідності, висновок форми № 080-2/о про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 49/104 від 02.10.2025, про потребу у постійному догляді за ОСОБА_4 .
Поданими до рапорту документами підтверджується, що батько позивача – ОСОБА_4 - відповідно до довідки МСЕК серія ЛВА-1 № 465802 від 03.03.2010 є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду відповідно до висновку форми № 080-2/о про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 49/104 від 02.10.2025.
Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 290-1 від 29.11.2025, виданою КНП « 4-та міська поліклініка м. Львова» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 діагностовано: «Гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, ст. 3, ризик 3, СН-І ст., остеохондроз хребта розповсюджений (ШВГ та ПКВХ), ускладнений, зі стійким больовим, м`язово-тонічним синдромом, порушенням функції ходи. Хронічний гастродуоденіт. Дистальний езофагіт типу ОСОБА_7 хвороба н/кінцівок»; «Потребує постійного амбулаторного лікування, стаціонарного в період погіршення стану, динамічного спостереження, реабілітації, санітарно-курортного оздоровлення.
Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 29.12.2025, виданою КНП « 2-а міська поліклініка м. Львова» ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діагностовано: «Ішемічна хвороба серця зі стенокардією. Черевна грижа. Остеохондроз шийного відділу хребта»; «Хворіє протягом 10 років, періодично лікується, амбулаторно у невропатолога, сімейного лікаря, кардіолога».
Аналізуючи зміст абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 XII Верховний Суд у постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24 виснував, що «для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122 IX.».
У постанові від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24 Верховний Суд наголосив на важливості визначення потенційних обов`язків щодо здійснення постійного догляду за особами, що потребують сторонньої допомоги, яка переважно покладається на членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач, стверджуючи, що згідно з актом обстеження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2025 у ОСОБА_4 , окрім сина, наявні інші особи, які можуть здійснювати догляд, а саме: рідна сестра ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не встановлював ні об`єктивної можливості здійснення зазначеними особами постійного догляду за ОСОБА_4 , ні наявності у них обов`язку здійснювати такий догляд, а лише констатував факт, що у ОСОБА_4 є такі родичі.
Колегія суддів зазначає, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений у статті 51 Конституції України.
Відповідно до вимог статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу».
Згідно зі статтею 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги».
Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ст. 203 Сімейного кодексу України).
Згідно із статтею 47 Закону України 16 грудня 1993 року № 3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати за ними догляд.
Відповідач не заперечує той факт, що позивач є єдиним сином ОСОБА_4 , інші члени сім`ї відсутні, тому саме на нього покладений обов`язок по догляду батьком, що є особою з інвалідністю ІІ групи.
Суд також враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 267 Сімейного кодексу України на братів і сестер покладається обов`язок утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, лише у випадку, якщо вони не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки, сина, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу.
Крім того, постійний догляд передбачає постійну присутність доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки, то зважаючи на непрацездатний вік, незадовільний стан здоров`я, місце проживання за іншими адресами, як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_3 об`єктивно не можуть здійснювати постійний догляд за братом, та й власне обов`язку такого у них не виникає.
Позивач є єдиним сином ОСОБА_4 , зареєстрований та проживає з ним за однією адресою.
Так, згідно з відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади № 203568 від 02.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Тобто за вказаною адресою проживають лише позивач та його батько, інші члени сім`ї відсутні.
Стверджуючи, що рідний брат та рідна сестра батька позивача є членами його сім`ї другого ступеня споріднення, відповідач покликався на пп. 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу ІV Кодексу вважається її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Як зазначено в Акті перевірки сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 , складеного ІНФОРМАЦІЯ_6 22.11.2025, в ході перевірки виявлено відсутність членів сім`ї першого ступеня споріднення, які зобов`язані здійснювати постійний догляд за ОСОБА_4 , окрім військовослужбовця; другого ступеня споріднення наявні: рідна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , догляд не здійснює через погані родинні відносини, місце проживання не відоме; рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , догляд не здійснює через погані родинні відносини, місце проживання не відоме.
Визначення поняття «сім`я» міститься в пункті 1 частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, згідно якого сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в 51 статті Конституції України. Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України право на утримання виникає за умови, якщо батьки: є непрацездатними. Непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону (абзац сімнадцятий статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»)
Судом також встановлено, що брат та сестра батька позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_3 є пенсіонерами, відповідно є непрацездатними відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а відтак не можуть здійснювати догляд за своїм братом ОСОБА_4 .
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, членами сім`ї ОСОБА_4 є: син – ОСОБА_1 .
Інших осіб, які б в силу визначення поняття «член сім`ї» у ОСОБА_4 немає.
Доказів протилежного відповідачем до суду не надано.
Відтак, аналіз положень Сімейного кодексу України та офіційне тлумачення Конституційним Судом поняття «члена сім`ї» військовослужбовця у взаємозв`язку з обставинами цієї справи дає підстави для висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , попри кровне споріднення, не є членами сім`ї ОСОБА_4 , оскільки не проживають разом з ним, не пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками.
Наявність споріднення другого ступеня відносить цих осіб до категорії родичів, що є підставою виникнення сімейних правовідносин лише тоді, коли з нею безпосередньо пов`язане сімейним законодавством настання певних правових наслідків.
Таким чином, відмовляючи у звільненні позивача з тих підстав, що у його батька, який є особою з інвалідністю та потребує догляду, є брат і сестра, відповідач номінально поклав на них обов`язок по догляду, попри те, що такі не зобов`язані і не бажають його здійснювати.
За вказаних обставин суд дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо відмови у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби не відповідають визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям обґрунтованості, оскільки вчинені без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а також критеріям добросовісності, розсудливості та пропорційності, що своєю чергою є підставою для визнання таких дій протиправними.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.
У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. В рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Отже, оскільки позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком з інвалідністю ІI групи та у зв`язку з відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його батька, які б могли здійснювати такий догляд, виходячи з принципів соціальної справедливості та гарантій соціального захисту, єдиним правомірним рішенням відповідача за результатами розгляду рапорту позивача є його звільнення зі служби, тому позивач обирає спосіб захисту, сформульований у прохальній частині позовних вимог.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі № 380/49/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.