Справа № 466/11774/25
Провадження № 2/466/1163/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:
головуючої судді Зими І.Є. 
секретаря с/з Васинчик М.О.
з участю позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки ОСОБА_2 
представника відповідача Петришина В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського Комунального Автотранспортного Підприємства №1 , третя особа ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я ,- 
в с т а н о в и в :
15.12.2025 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким стягнути з ЛКА Підприємства №1 400 000 грн. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я та судові витрати пов`язані з розглядом справи.
В обґрунтування позову зазначає, що 18 червня 2025 року, приблизно о 13 годині 12 хвилин , у місті Львові на вулиці Шевченка, 358, під час руху автобуса марки «Електрон А18501», державний номер НОМЕР_1 , який здійснював перевезення пасажирів за маршрутом №49А «Рясне-2 - Вокзал», під керуванням водія ОСОБА_3 , відбулося різке гальмування транспортного засобу, внаслідок чого позивачка, що перебувала у салоні автобуса як пасажир, впала та отримала тілесні ушкодження. Внаслідок падіння позивачці було заподіяно тілесні ушкодження, що підтверджується медичними документами. Зокрема , висновком судово-медичної експертизи, з якого вбачається, що у ОСОБА_1 встановлено закритий перелом латерального виростка лівої гомілкової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. 
Крім того, після дорожньо-транспортної пригоди позивачка тривалий час проходила лікування та медичну реабілітацію, відчувала значний фізичний біль, була обмежена у пересуванні та виконанні повсякденних справ. У зв`язку з отриманою травмою вона була змушена проходити численні медичні обстеження, лікування та реабілітаційні процедури, що спричинило тривалі фізичні та моральні страждання.
Крім того, позивачка вказує, що у зв`язку з отриманими травмами зазнала суттєвих змін у звичному способі життя, втратила можливість вести активний спосіб життя, обмежена у пересуванні та виконанні домашніх справ, а також постійно відчуває біль у травмованій нозі та інші негативні наслідки для здоров`я.
На думку позивачки, шкода була заподіяна під час експлуатації транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідальність за завдану шкоду має нести власник такого транспортного засобу - Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1, водій якого керував автобусом під час виконання трудових обов`язків.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу була застрахована, однак страхове відшкодування не покриває повністю завдану моральну шкоду, а тому різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою підлягає відшкодуванню відповідачем як роботодавцем водія.
З огляду на характер отриманих травм, тривалість лікування, фізичні та душевні страждання, порушення нормального способу життя та інші негативні наслідки для її здоров`я, позивачка оцінює розмір моральної шкоди у 400 000 гривень, які просить стягнути з відповідача на її користь, окрім цього просила стягнути судові витрати. У зв`язку з чим змушена звернутись до суду.
Ухвалою суду від 17.12.2025 року справу призначено до розгляду в порядку загального провадження.
24.12.2025 року на адресу суду надійшов відзив. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами протиправності дій водія автобуса та наявності причинного зв`язку між його діями і заподіяною шкодою. Зокрема, відповідач вказує, що сам по собі факт падіння пасажира у салоні транспортного засобу не свідчить про порушення водієм правил дорожнього руху чи правил перевезення пасажирів. За результатами досудового розслідування кримінальне провадження, розпочате за фактом дорожньо-транспортної пригоди, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення, що, на думку відповідача, також свідчить про відсутність вини водія у спричиненні шкоди позивачці. Також відповідач звертає увагу, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована, а тому відшкодування шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у межах страхової суми має здійснюватися страховиком відповідно до вимог законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. Окрім цього, представник відповідача вказує, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди є необґрунтованим та явно завищеним, оскільки не підтверджений належними доказами та не відповідає характеру й обсягу заподіяних страждань. З огляду на наведене представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Окрім цього, представник зазначив, що сума витрат на правову допомогу у 30 000 грн., є неспівмірною зі складністю справи, та просив суд зменшити розмір витрат на правову допомогу.
29.12.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки заперечив доводи відповідача та зазначив, що наведені у відзиві аргументи не спростовують заявлених позовних вимог. Відповідно до положень цивільного законодавства шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню особою, яка на відповідній правовій підставі володіє таким джерелом, а у випадку заподіяння шкоди працівником під час виконання ним трудових обов`язків відповідальність несе роботодавець. У зв`язку з цим позивачка вважає належним відповідачем у справі саме Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1, оскільки водій транспортного засобу керував автобусом під час виконання своїх трудових обов`язків. Крім того, у відповіді на відзив зазначено, що наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду у частині, яка не покривається страховою виплатою. Позивачка вказує, що страхове відшкодування планує отримати у позасудовому порядку від страхової компанії, однак воно не покриває повністю завдану їй моральну шкоду. Також представник позивачки зазначив, що у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт отримання позивачкою тілесних ушкоджень унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та їх вплив на її стан здоров`я, що, на думку позивачки, свідчить про обґрунтованість заявлених вимог. З огляду на наведене позивачка просила суд відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
02.01.2026 року, на адресу суду надійшли заперечення відповідача, в яких представник заперечив доводи, викладені у відповіді на відзив, та зазначив, що вони не спростовують позиції відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову. Представник відповідача вказав, що позивачкою не доведено наявності всіх елементів цивільно-правової відповідальності, зокрема протиправності дій водія та причинного зв`язку між його діями і заподіяною шкодою. Крім того, відповідач зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована, а тому відшкодування шкоди у межах страхової суми має здійснюватися страховиком. Також представник відповідача звернув увагу, що кримінальне провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а заявлений позивачкою розмір моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним.
Ухвалою суду від 02.02.2026 року справу призначено до судового розгляду, та закрито підготовче провадження у справі.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Позивачка пояснила, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала важку травму ноги, після чого тривалий час проходила лікування, перебувала під наглядом лікарів та була змушена суттєво обмежити свою звичну життєву діяльність. За її словами, отримані тілесні ушкодження спричинили їй значний фізичний біль, тривалий період лікування та реабілітації. Також позивачка зазначила, що і надалі змушена проходити медичні обстеження та лікування, оскільки наслідки травми негативно впливають на її стан здоров`я та повсякденне життя. У зв`язку з цим вона зазнала значних фізичних і душевних страждань. З огляду на характер отриманих ушкоджень, тривалість лікування та пережиті нею фізичні й моральні страждання, позивачка вважає заявлений розмір моральної шкоди обґрунтованим, а тому просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Крім того представник позивачки зазначив, що заперечує проти залучення до участі в справі страхової компанії, як в якості співвідповідача, так і в якості третьої особи, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки. Наведене аргументує тим, що позивачка звернулась за отриманням страхового відшкодування за спричинену їй матеріальні шкоду та на даний час страхових виплат не отримала. Згідно страхового полісу , вона може претендувати лише на 10 відсотків від розміру виплати матеріальної шкоди у відшкодування спричиненої моральної шкоди. Така виплата буде незначною, відтак у позивачки відсутні в цій частині будь-які вимоги до страховика. Натомість, ОСОБА_1 наполягає на відшкодуванні спричиненої їй моральної шкоди саме з підстав ст.1166,1187 ЦК України з роботодавця водія. Це є її право, як позивача і саме такі вимоги представник просить задовольнити.
Представник відповідача, Петришин В.М., в судовому засіданні пояснив, що відповідач не заперечує факту отримання позивачкою тілесних ушкоджень, однак вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним та необґрунтованим. На його думку, позивачкою не надано належних доказів, які б свідчили про те, що обсяг моральних страждань відповідає заявленій до стягнення сумі. З огляду на це представник відповідача вважає, що заявлена сума відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності та справедливості. Відтак представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову, або у випадку встановлення підстав для відшкодування моральної шкоди зменшити її розмір до розумного та справедливого. 
Третя особа , ОСОБА_4 , в судове засідання повторно не з`явився. Причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання. Клопотань та заперечень на адресу суду не надходило.
З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, а також у душевних стражданнях, спричинених протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, тривалості негативних наслідків, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю іншої особи, підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала.
Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом або іншим об`єктом, використання якого створює підвищену небезпеку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16 зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків на підставі трудового договору з особою, яка володіє транспортним засобом, не є суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У такому випадку відповідальність покладається на законного володільця такого джерела - роботодавця.
Головною особливістю відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є те, що така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини особи, яка володіє відповідним об`єктом, якщо не доведено наявність обставин, що звільняють від відповідальності.
Судом встановлено, що 18 червня 2025 року у місті Львові під час перевезення пасажирів автобусом маршруту №49А , ОСОБА_1 , перебуваючи у салоні автобуса, під час гальмування транспортного засобу, впала та отримала тілесні ушкодження, у зв`язку з чим була змушена звернутися за медичною допомогою та проходити подальше лікування.
Як вбачається з матеріалів справи, за фактом вказаної події було розпочато кримінальне провадження, у межах якого здійснювалася перевірка обставин отримання позивачкою тілесних ушкоджень. Разом з тим, постановою про закриття кримінального провадження від 31 липня 2025 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю у діях водія складу кримінального правопорушення. За матеріалами вказаного провадження було встановлено, що перевезення здійснював водій ОСОБА_3 , що перебуває в трудових відносинах з відповідачем, Львівським Комунальним Автотранспортним Підприємством №1, що не оспорюється стороною в процесі розгляду даної цивільної справи. 
Сам факт закриття кримінального провадження не спростовує обставин отримання позивачкою тілесних ушкоджень та не позбавляє її права на звернення до суду за захистом своїх прав у порядку цивільного судочинства, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок події. При цьому зазначена постанова судом оцінюється у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів справи, перевезення пасажирів здійснювалося транспортним засобом, який належить Львівському комунальному автотранспортному підприємству №1, що підтверджується, зокрема, полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним із ПАТ «СК «УСГ» відповідно до якого страхувальником є Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1. Обставини події та факт отримання позивачкою тілесних ушкоджень підтверджуються письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, зокрема: копією постанови про закриття кримінального провадження від 31.07.2025 року, яка міститься в матеріалах кримінального провадження та стосується обставин події, під час якої позивачка отримала тілесні ушкодження; консультаційним висновком спеціаліста від 18.06.2025 року, що підтверджує звернення позивачки за медичною допомогою у зв`язку з отриманою травмою; результатами рентгенологічного обстеження №79079 від 17.07.2025 року та рентгенівськими знімками, які підтверджують проведення медичного обстеження позивачки у зв`язку з отриманими ушкодженнями; результатами ультразвукового дослідження колінних суглобів від 19.08.2025 року, що підтверджують характер отриманої травми, оглядами лікаря-травматолога від 19.08.2025 року, 09.09.2025 року та 02.12.2025 року, які підтверджують тривале лікування та спостереження позивачки у лікаря; випискою з медичної документації від 14.11.2025 року, що підтверджує проходження позивачкою лікування; результатами магнітно-резонансної томографії №12402 від 08.12.2025 року, які свідчать про проведення додаткового медичного обстеження з метою встановлення характеру ушкоджень; результатами ультразвукового дослідження від 11.12.2025 року, що також підтверджують стан здоров`я позивачки після отриманої травми. Зокрема, вказане також підтверджується, медичними оглядами лікаря-травматолога від 30 грудня 2025 року, 20 січня 2026 року, 29 січня 2026 року та 10 лютого 2026 року,03 березня 2026 року.
З наведених медичних документів вбачається, що позивачка тривалий час перебувала на лікуванні, проходила неодноразові медичні обстеження та перебувала під наглядом лікарів, що свідчить про тривалі наслідки отриманої травми.
Суд також враховує пояснення позивачки, яка зазначила, що внаслідок падіння у салоні автобуса вона зазнала фізичного болю, тривалий час проходила лікування, змушена була проходити численні медичні обстеження, що спричинило їй фізичні та моральні страждання.
При цьому представник відповідача факт отримання позивачкою тілесних ушкоджень не заперечував, однак заперечував щодо розміру заявленої моральної шкоди, вважаючи її завищеною.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що внаслідок зазначеної події позивачка отримала тілесні ушкодження, які спричинили їй фізичний біль, необхідність тривалого лікування та моральні страждання.
При цьому представник відповідача факт отримання позивачкою тілесних ушкоджень не заперечував, однак заперечував щодо розміру заявленої моральної шкоди, вважаючи її завищеною.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Транспортний засіб, який використовується для перевезення пасажирів, є джерелом підвищеної небезпеки, а тому особа, яка володіє таким транспортним засобом та здійснює його експлуатацію, зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану внаслідок його використання.
Оскільки позивачка отримала тілесні ушкодження під час перебування у салоні автобуса, який використовувався для перевезення пасажирів та перебував у володінні Львівського комунального автотранспортного підприємства №1, суд приходить до висновку, що саме зазначене підприємство як володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, завдану позивачці.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань позивачки, з урахуванням їх тривалості, а також істотність вимушених змін у її життєвих обставинах. При цьому суд керується засадами розумності, пропорційності та справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує положення статті 23 Цивільного кодексу України та, з урахуванням усіх обставин справи, оцінює надані сторонами докази у їх сукупності.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент усіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду у загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування фактично «обчислює» заподіяну шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілій особі.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої особи або позбавлення її можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі №686/13188/21 (провадження №61-3943св22), від 19 квітня 2023 року у справі №336/10216/21 (провадження №61-73св23).
Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями та іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, що також узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21).
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи та наданих сторонами доказів, оцінених у їх сукупності.
З огляду на викладене, враховуючи характер отриманих позивачкою тілесних ушкоджень, тривалість лікування, необхідність проходження медичних обстежень, а також ступінь фізичних та моральних страждань, яких вона зазнала, суд приходить до висновку, що заявлений розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, а справедливим і співмірним розміром компенсації моральної шкоди є 20 000 гривень, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.
Оскільки в силу дії ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, а позивачка та її представник заперечували щодо залучення до участі в судовому розгляді страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, ПАТ" СК"УСГ" не була залучена до участі у даному спорі . 
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сплачений судовий збір.
Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані: договір про надання правової допомоги №34/ЦП/2025 від 14.10.2025 року, додаток №7до договору про надання правової допомоги №34/ЦП/2025 від 14.10.2025 року, детальний опис виконаних робіт від 12.12.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, та ордер №1423665.
Представник позивачки та позивачка просять стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 30 000 грн.
Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 
Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який захисник міг би потратити на підготовку матеріалів. В цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг, та складністю вказаної цивільної справи.
Керуючись: ст.ст. 512, 526, 543, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Львівського Комунального Автотранспортного Підприємства №1 в користь ОСОБА_1 20 000 ( двадцять тисяч) грн. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
Стягнути з Львівського Комунального Автотранспортного Підприємства №1 в користь ОСОБА_1 5 000 ( п`ять тисяч) грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
В решті вимог відмовити.
Стягнути з Львівського Комунального Автотранспортного Підприємства №1 в користь держави 3 028 ( три тисячі двадцять вісім) грн. судового збору.
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони в справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ;
Відповідач: Львівське Комунальне Автотранспортне Підприємство №1 ; м. Львів, вул. Грунтова, 1Б ; код ЄДРПОУ 23884071;
Третя особа : ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІПН НОМЕР_3 ; проживає АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 19 березня 2026 року.
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима