Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року Справа№200/2952/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач 1), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 25 квітня 2025 року, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22 червня 2025 року, позивач просив:
1. визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та Військової частини НОМЕР_1 – щодо виплати ОСОБА_1 з 15 травня 2022 року основних та додаткових видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року;
2. зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити з 15 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року перерахунок, а Військову частину НОМЕР_2 – виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова КМУ № 704), із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року, для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, із урахуванням раніше виплачених сум;
3. визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та Військової частини НОМЕР_1 – щодо виплати ОСОБА_1 з 10 січня 2023 року по 20 травня 2023 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2023 року;
4. зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити з 01 січня 2023 року по 20 травня 2023 року перерахунок, а Військову частину НОМЕР_1 – виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Постанови КМУ № 704, із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2023 року, для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, із урахуванням раніше виплачених сум;
5. визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та Військової частини НОМЕР_1 – щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року;
6. зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок, а Військову частину НОМЕР_1 – виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, з врахуванням раніше виплачених сум.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.
28 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Позивач усунув недоліки позовної заяви.
12 травня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував докази у відповідача 1.
Питання дотримання позивачем строку звернення до суду, а в разі якщо такий строк пропущений – поважності причин його пропуску, вирішив розглянути на стадії розгляду справи після з`ясування відповідних фактичних обставин.
Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС).
02 січня 2026 року суд постановив ухвалу, якою прийняв до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог; залучив до участі у справі як другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 (далі – відповідач 2); встановив відповідачу 2 строк для подання відзиву на позовну заяву; витребував докази у відповідачів 1 і 2.
У зв`язку із залученням другого відповідача розгляд справи розпочато спочатку. 
З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації проти України, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».
Указом Президента України від 12 січня 2026 року № 40/2026 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 14 січня 2026 року № 4757-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в період з 15 травня 2022 року по 31 січня 2025 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні.
За твердженням позивача, Військова частина НОМЕР_2 як структурний підрозділ Військової частини НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні останньої.
Позивач доводив, що впродовж спірного періоду Військова частина НОМЕР_2 нараховувала, а Військова частина НОМЕР_1 виплачувала грошове забезпечення не в повному обсязі внаслідок того, що розрахунок посадового окладу та окладу за військовим званням здійснювався з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 року, в той час як належало застосовувати прожитковий мінімум, встановлений законом на 01 січня календарного року, в якому проводилось нарахування та виплата грошового забезпечення, як того вимагає п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова КМУ № 704) в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала у нарахуванні основних, додаткових і одноразових додаткових видів грошового забезпечення за спірних період без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а Військової частини НОМЕР_1 – щодо виплати цих сум, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Твердження відповідача 1 про те, що Військова частина НОМЕР_1 не виплачувала йому грошове забезпечення, позивач вважав безпідставним, оскільки за даними системи персоніфікованого обліку впродовж спірного періоду саме Військова частина НОМЕР_1 виступала в якості його страхувальника.
Просив задовольнити позов.
Відповідач 1 – Військова частина НОМЕР_1 позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, у порядку та у спосіб, що визначені законодавством.
Відповідач 1 в первісно поданому відзиві наполягав на тому, що не порушував права позивача, оскільки останній не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 і не перебував у неї на грошовому забезпеченні; стверджував, що Військова частина НОМЕР_1 не нараховувала і не виплачувала позивачеві грошове забезпечення.
Після ознайомлення з уточненою позовної заявою відповідач 1 зазначив, що твердженням позивача про те, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 в період з 15 травня 2022 року по 02 травня 2023 року, а також про те, що Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_1 , не підтверджені належними доказами.
Відповідач 1 вказував на те, що Військова частина НОМЕР_2 є окремою військовою частиною, тобто окремою юридичною особою, яка має свою юридичну адресу, банківський рахунок, гербову печатку, має право здійснювати адміністративно-господарську діяльність тощо, відповідно Військова частина НОМЕР_2 самостійно здійснює нарахування грошового забезпечення, до якого входять і оспорювані види виплат.
Відповідач 1 продовжував наполягати на тому, що Військова частина НОМЕР_1 не нараховувала позивачу грошове забезпечення, оскільки грошове забезпечення позивач отримував за місцем штатної посади, тобто у Військовій частині НОМЕР_2 .
Поряд із цим відповідач 1 вказував на те, що під час розгляду цієї справи необхідно враховувати не лише те, що Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , а й норми абз. 4, 6 п. 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280, (далі – Правила № 280), згідно з якими командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини; первинні документи, заявки на кошти, платіжні доручення, розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (виконавці документів) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні.
Відповідач 1 наголосив, що Військова частина НОМЕР_1 як розпорядник коштів третього рівня виконала свій обов`язок щодо своєчасного надання коштів, необхідних для фінансового забезпечення підпорядкованих військових частин, (у тому числі і Військової частини НОМЕР_2 ).
Вимоги позивача в частині покладання на Військову частину НОМЕР_1 обов`язку на підставі відомості, наданої Військовою частиною НОМЕР_2 , доплатити позивачеві грошове забезпечення відповідач 1 вважав передчасними, оскільки питання про наявність у позивача права на перерахунок грошового забезпечення ще не вирішено, а дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_1 протиправними не визнані.
Просив відмовити в позові.
Відповідач 2 – Військова частина НОМЕР_2 позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, у порядку та у спосіб, що визначені законодавством.
Відповідач 2 наголошував на тому, що п. 4 Постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній на час проходження позивачем військової служби), було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до цієї постанови.
Відтак, відповідач 2 вважає, що нараховував позивачу грошове забезпечення відповідно до вимог законодавства.
Також відповідач 2 наполягав на відсутності підстав для застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні посадових окладів та окладів за військовим званням військовослужбовців.
Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Ухвалою від 12 травня 2025 року суд витребував у відповідача 1 – Військової частини НОМЕР_1 послужний список ОСОБА_1 ; наказ про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу та на всі види забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 ; наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 ; відомості про те, який орган здійснював нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 15 травня 2022 року по 31 січня 2025 року, а який орган проводив виплату позивачеві грошового забезпечення; архівні довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2022-2025 роки із зазначенням сум грошового забезпечення (в розрізі його окремих складових), які були нараховані та фактично виплачені позивачеві; відомості про те, чи було вручено позивачеві повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , як того вимагають норми ст. ст. 116, 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), якщо так, то коли саме, і надати докази на підтвердження цих обставин; всі інші докази, які стали підставою для допущення спірної бездіяльності, вчинення спірних дій та прийняття рішень.
Витребувані докази відповідач 1 суду не надав, стверджуючи, що позивач не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Ухвалою від 02 січня 2026 року суд витребував у відповідача 2 – Військової частини НОМЕР_2 наказ про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу та на всі види забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 ; наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_2 ; архівні довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2022-2023 роки із зазначенням сум грошового забезпечення (в розрізі його окремих складових), які були нараховані та фактично виплачені позивачеві; відомості про те, чи перебувала Військова частина НОМЕР_2 в період з 01 травня 2022 року по 31 травня 2023 року включно на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ; якщо так – повідомити, на якій підставі, та надати докази на підтвердження цих обставин; якщо ні – письмово повідомити про це суд; відомості про те, яка саме військова частина здійснювала нарахування позивачеві грошового забезпечення в період з травня 2022 року по травень 2023 року включно, а яка військова частина проводила його виплату та надати докази на підтвердження цих відомостей.
В повному обсязі витребувані докази відповідач 2 суду не надав, про причини, що унеможливили їх подання, суд не повідомив.
Крім того ухвалою від 02 січня 2026 року суд додатково витребував у відповідача 1 – Військової частини НОМЕР_1 відомості про те, чи перебувала Військова частина НОМЕР_2 в період з 01 травня 2022 року по 31 травня 2023 року включно на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ; якщо так – повідомити, на якій підставі, та надати докази на підтвердження цих обставин; якщо ні – письмово повідомити про це суд; положення про спільне фінансове господарство Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 (якщо таке затверджувалось, якщо ні – письмово повідомити про це суд); відомості про те, яка військова частина здійснювала нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 , а яка військова частина проводила його виплату в період з 01 травня 2022 року по 31 травня 2023 року включно та на якій підставі, а також надати відповідні докази; відомості про те, яка військова частина здійснювала нарахування, а яка військова частина проводила виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з травня 2022 року по травень 2023 року включно, в тому числі в період перебування позивача в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу від 22 травня 2022 року № 141, (надати відповідні докази).
Витребувані докази відповідач 1 суду не надав, про причини, що унеможливили їх подання, суд не повідомив.
За вказаних обставин на підставі ч. 9 ст. 80 КАС справа розглянута за наявними у ній матеріалами.
З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .
З 24 квітня 1999 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.
Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 10 серпня 2023 року.
Відповідач 1 – Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 ).
Відповідач 2 – Військова частина НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 ).
З приводу проходження позивачем військової служби впродовж спірного періоду суд встановив такі обставини.
Як свідчить витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15 травня 2022 року № 134, старший солдат ОСОБА_1 , призваний по мобілізації, призначений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 12 травня 2022 року № 92-РС, який прибув з Військової частини НОМЕР_8 АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби, з 15 травня 2022 року зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_2 на посаду розвідника-далекомірника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу з посадовим окладом – 2 370,00 грн, ВОС – 106646Д/067, шпк «солдат».
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19 травня 2023 року № 143 старший солдат ОСОБА_1 , військовослужбовець в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , колишній розвідник-далекомірник 2 розвідувального відділення розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_2 , зарахований наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 квітня 2023 року № 481-РС у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 19 травня 2023 року був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення.
Ці обставини також підтверджені відповідними записами у військовому квитку серії НОМЕР_9 .
Записи у військовому квитку також свідчать про те, що на підставі наказу від 22 травня 2022 року № 141 позивач перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , а з 20 травня 2023 року, після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , продовжив службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
Отже, в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні.
При цьому після виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 позивач звільнений не був і продовжив військову службу в Збройних Силах України, а саме в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Докази, які б свідчили, що на час звернення до суду з цим позовом, позивач був звільнений з військової служби, суду не надані.
Варто відзначити, що наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 19 травня 2023 року № 143, з-поміж іншого, передбачав виплату позивачеві грошового забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 травня 2023 року по 19 травня 2023 року.
В цьому ж наказі відображені відомості про те, що щорічна основна відпустка за 2022 рік передбачена в кількості 18 діб, використана у кількості 05 діб; щорічна основна відпустка за 2023 рік не використана; грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік, а також матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачувались.
Отже, наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 19 травня 2023 року № 143 не передбачав проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а лише зафіксував певні відомості, що мали значення для подальшого проходження позивачем військової служби, в тому числі для надання йому відпусток, виплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення тощо.
З приводу нарахування позивачеві грошового забезпечення впродовж спірного періоду з 15 травня 2022 року по 20 травня 2023 року суд встановив таке.
Як свідчить довідка про доходи від 08 січня 2026 року № 16, видана Військовою частиною НОМЕР_10 , у травні 2022 року позивачеві нараховано грошове забезпечення в сумі 8 646,01 грн, в тому числі: посадовий оклад – 1 497,10 грн, оклад за військовим званням – 329,03 грн, надбавка за особливості проходження служби – 1 603,34 грн, премія – 4 715,85 грн, індексація – 500,68 грн;
у червні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 15 870,45 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 017,21 грн;
у липні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 15 919,24 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 066,00 грн;
у серпні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 16 135,04 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 281,80 грн, а також грошова допомога на оздоровлення – 14 853,24 грн;
у вересні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 16 135,04 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 281,80 грн;
у жовтні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 16 278,04 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 281,80 грн;
у листопаді 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 16 278,04 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 424,80 грн;
у грудні 2022 року нараховано грошове забезпечення в сумі 16 324,07 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн, індексація – 1 470,83 грн, а також матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань;
у січні 2023 року нараховано грошове забезпечення в сумі 14 853,24 грн, в тому числі: посадовий оклад – 2 730,00 грн, оклад за військовим званням – 600,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 2 923,74 грн, премія – 8 599,50 грн;
у лютому 2023 року нараховано грошове забезпечення в сумі 600,00 грн, в тому числі: оклад за військовим званням – 600,00 грн;
у березні 2023 року нараховано грошове забезпечення в сумі 600,00 грн, в тому числі: оклад за військовим званням – 600,00 грн;
у квітні 2023 року нараховано грошове забезпечення в сумі 600,00 грн, в тому числі: оклад за військовим званням – 600,00 грн;
у травні 2023 року нараховано грошове забезпечення в сумі 459,68 грн, в тому числі: посадовий оклад – 91,94 грн, оклад за військовим званням – 367,74 грн.
В довідці від 08 січня 2026 року № 16 відповідач 2 вказав, що ОСОБА_1 «справді проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , займав посаду – військовослужбовець у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 ».
При цьому в графі «власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган» цієї довідки вказано «Військова частина НОМЕР_11 », а в графі «ідентифікаційний код за ЄДРПОУ» – « НОМЕР_6 », тобто ідентифікаційний код, що належить Військовій частині НОМЕР_1 .
Крім того, як свідчать Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми ОК-5 і ОК-7), в період з травня 2022 року по травень 2023 року включно страхувальником ОСОБА_1 була Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 ); з червня 2023 року по січень 2025 року включно – ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_12 ).
За даними персоніфікованого обліку сума фактичного заробітку/доходу позивача в травні 2022 року становила 0,00 грн (за 17 днів проходження військової служби); в червні 2022 року – 62 984,04 грн (за 30 днів); в липні 2022 року – 44 853,24 грн (за 31 день); в серпні 2022 року – 59 706,48 грн (за 31 день); у вересні 2022 року – 44 853,24 грн (за 30 днів); в жовтні 2022 року – 324 853,24 грн (за 31 день); у листопаді 2022 року – 114 853,24 грн (за 30 днів); в грудні 2022 року – 80 706,48 грн (за 31 день); в січні 2023 року – 44 853,24 грн (за 31 день); в лютому 2023 року – 44 853,24 грн (за 28 днів); в березні 2023 року – 600,00 грн (за 31 день); в квітні 2023 року – 600,00 грн (за 30 днів); в травні 2023 року – 1 059,68 грн (за 19 днів).
Отже, в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно грошове забезпечення позивачеві нараховувала Військова частина НОМЕР_2 , виходячи з того, що посадовий оклад та оклад за військове звання визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704.
Виплату грошового забезпечення у цей період здійснювала Військова частина НОМЕР_1 .
Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Висновки суду по суті позовних вимог.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади […] зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, […].
Ч. 4 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011) передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
П. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова КМУ № 704) затверджені, зокрема, тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1, а також схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
П. 2 Постанови КМУ № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців […] складається з посадового окладу, окладу за військовим […] званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
П. 4 Постанови КМУ № 704 (в первинній редакції) установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими […] званнями військовослужбовців […] визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови КМУ № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим […] званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим особам» (далі – Постанова КМУ № 103), п. 6 якої внесені зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, в Постанові КМУ № 704 пункт 4 викладений в такій редакції:
«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими […] званнями військовослужбовців […] визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова КМУ № 103 набрала чинності 24 лютого 2018 року.
Проте зміст приміток до додатків 1 та 14 Постанови КМУ № 704 не був приведений у відповідність з нормою п. 4 цієї ж постанови.
Згідно з п. 4 Постанови КМУ № 704 у редакції Постанови КМУ № 103, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина – розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Разом з тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнаний протиправним та скасований п. 6 Постанови КМУ № 103, яким внесені зміни до п. 4 Постанови КМУ № 704.
Отже, зміни до п. 4 Постанови КМУ № 704, внесені на підставі п. 6 Постанови КМУ № 103, з 29 січня 2020 року не підлягають застосуванню.
Як наслідок, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, яка діяла до внесення змін п. 6 Постанови КМУ № 103, та правил, наведених в п. 1 Приміток до додатку 1 та в п. 1 Приміток до додатку 14 до Постанови КМУ № 704, розміри посадового окладу та окладу за військовим званням з 29 січня 2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Закон України від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закон № 2017) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями ст. 1 якого державні соціальні стандарти – це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (ст. 6 Закону № 2017).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому згідно з ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (п. 1) та порядок встановлення державних стандартів (п. 3).
Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів (окладів за військове звання) із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
При цьому п. 8 Прикінцевих положень Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
У свою чергу Закони України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 294), від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі – Закон № 1082), від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (далі – Закон № 1928), від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (далі – Закон № 2710) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема, грошового забезпечення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, на 2020, 2021, 2022, 2023 роки відповідно, не містять.
Тобто положення п. 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військове звання, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року до 01 січня 2020 року – набрання чинності Законом № 294 не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.
У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії – це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Відповідно до ст. 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, […]. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України […] або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу […].
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).
Отже, з огляду на визначені в ч. 3 ст. 7 КАС правила, а також враховуючи те, що з 01 січня 2020 року положення п. 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військове звання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 4 Постанови КМУ № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу – Законам № 1928 і № 2710, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Верховний Суд в постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 навів такі висновки:
(1) з 01 січня 2020 року положення п. 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
[…]
(3) встановлене положеннями п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон № 1774) обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою – для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Наведена правова позиція підтримана Верховним Судом і в постановах від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, від 28 лютого 2023 року у справі № 380/18850/21, від 28 березня 2024 року у справі № 160/8290/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 240/16735/21 та інших.
При цьому під час розгляду справи № 380/18850/21 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18) положень п. 4 Постанови № 704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинною до набрання чинності Постановою КМУ № 103.
12 травня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704» (далі – Постанова КМУ № 481).
Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20 травня 2023 року.
На підставі п. 2 Постанови КМУ № 481 внесені зміни до п. 4 Постанови КМУ № 704, шляхом викладення абзацу 1 в такій редакції:
«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими […] званнями військовослужбовців, […] розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Виходячи з того, що позивач визначив спірний період по 20 травня 2023 року включно, постає необхідність у вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції п. 2 Постанови КМУ № 481.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24 навів висновок про те, що:
«[…]
56. Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою, зокрема визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення ст. 2 Закону № 1774).
57. Згідно з приписами ст. 6 Закону № 1774 базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти.
58. Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Постанови КМУ № 704 необхідність її прийняття була зумовлена потребою реформування системи грошового забезпечення військовослужбовців, оптимізації структури грошового забезпечення та підвищення рівня грошового забезпечення військовослужбовців, який узгоджено з мінімальною заробітною платою в державі шляхом установлення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням у співвідношенні до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
59. Натомість п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції п. 2 Постанови КМУ № 481 замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину – 1 762,00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови КМУ № 704 як такої.
60. Така зміна правового регулювання щодо розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців скасовує основну новелу п. 4 Постанови КМУ № 704, яка полягала в тому, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням співвідносилися до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлюється законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік, а також призводить до збільшення питомої частки додаткових видів грошового забезпечення, що нівелює ідею оптимізації структури грошового забезпечення та гарантії захищеності грошового забезпечення військовослужбовців від негативних економічних факторів.
[…]».
Таким чином, з 29 січня 2020 року розмір посадового окладу та окладу за військове званням військовослужбовців мав визначатися відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, та з урахуванням правил, наведених в п. 1 Приміток до додатку 1 та в п. 1 Приміток до додатку 14 до цієї постанови, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704. 
Враховуючи наведений вище висновок Верховного Суду, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин (з 20 травня 2023 року) норми п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції п. 2 Постанови КМУ № 481.
Щодо фінансових взаємовідносин між відповідачами суд зазначає таке.
Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджені наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 (в редакції наказу Міністерства оборони України від 22 квітня 2021 року № 104), (далі – Правила № 280).
Згідно з п. 1.1 Правил № 280 ці Правила визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі – військова частина), що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
За визначенням, наведеним в п. 1.2 Правил № 280, фінансове забезпечення – система заходів, що включає фінансове планування, отримання, зберігання, економне, ефективне і цільове використання коштів відповідно до вимог законодавства, організацію обліку та звітності з метою виконання військовою частиною покладених на неї завдань.
Відповідно до п. 1.3 Правил № 280 розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є:
Міністр оборони України – головний розпорядник;
командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, – розпорядники коштів нижчого рівня (далі – розпорядники коштів другого рівня);
командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, – розпорядники коштів нижчого рівня (для – розпорядники коштів третього рівня).
Розпорядники бюджетних коштів реалізують свої функції таким чином:
головний розпорядник – через Департамент фінансів Міністерства оборони України;
розпорядники коштів другого рівня – через фінансово-економічні управління командувань видів Збройних Сил України, інших органів військового управління, управління фінансово-економічної діяльності Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту;
розпорядники коштів третього рівня – через фінансові органи військових частин.
Згідно з п. 1.4 Правил № 280 забезпечувальний фінансовий орган згідно зі своїми повноваженнями здійснює координацію діяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України, Апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, органів військового управління, які в установленому законодавством порядку визначені відповідальними виконавцями (співвиконавцями) бюджетних програм (підпрограм) (далі – служби забезпечення) щодо забезпечення військових частин бюджетними асигнуваннями та коштами за напрямами відповідальності цих служб забезпечення.
Військова частина має право отримувати бюджетні асигнування на утримання тільки від одного забезпечувального фінансового органу.
До основних завдань фінансового забезпечення військової частини, з-поміж іншого, належить своєчасна та повна виплата грошового забезпечення військовослужбовцям та заробітної плати працівникам та інших передбачених законодавством виплат.
Забезпечувальний фінансовий орган стосовно військових частин, які зараховані на його фінансове забезпечення, серед іншого, зобов`язаний надавати бюджетні асигнування та здійснювати фінансування військових частин у порядку, визначеному законодавством.
П. 1.5 Правил № 280 установлено, військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини – розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень).
У разі зарахування військової частини на фінансове забезпечення до військової частини – розпорядника коштів не за підпорядкованістю, рішення про таке зарахування приймається фінансовим органом головного розпорядника бюджетних коштів на підставі клопотання керівника органу військового управління (структурного підрозділу органу військового управління).
Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини – розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.
Начальник фінансового органу військової частини – розпорядника коштів третього рівня, до якої на фінансове забезпечення зараховані інші військові частини, розробляє положення про спільне фінансове господарство, в якому зазначаються права, обов`язки, порядок взаємодії, розмежування повноважень та відповідальності посадових осіб військової частини – розпорядника коштів третього рівня та військових частин, які зараховані до неї на фінансове забезпечення, щодо здійснення фінансового забезпечення таких військових частин, у тому числі щодо своєчасного оформлення та подання до фінансового органу військової частини – розпорядника коштів необхідних документів (розпорядчих, розрахункових, фінансово-планових тощо). Зазначене положення затверджується командиром військової частини – розпорядника коштів третього рівня, погоджується забезпечувальним фінансовим органом та доводиться до військових частин, які зараховані на фінансове забезпечення.
Первинні документи, розрахунки фондів оплати праці, заявки на кошти, платіжні доручення, грошові атестати військовослужбовців, розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, заробітної плати працівникам та інші виплати підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (командир та інша, визначена командиром, відповідальна посадова особа) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні.
П. 4.3 Правил № 280 передбачено, що виплата грошового забезпечення, заробітної плати та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла тощо) особовому складу здійснюються за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах забезпечення).
[…]
Відповідальність за правильність нарахування та своєчасність виплати грошового забезпечення (заробітної плати), проведення та перерахування за належністю в установлені терміни утримань і нарахувань покладається на командира військової частини та начальника фінансового органу.
[…].
Як вже було вказано вище, суд вжив заходи офіційного з`ясування обставин у справі шляхом витребування у відповідачів 1 і 2 доказів, зокрема, тих, що стосуються фінансування Військовою частиною НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_2 , однак витребувані докази відповідачі не надали.
Поряд із цим Військова частина НОМЕР_1 у відзиві визнає, що є розпорядником коштів третього рівня щодо Військової частини НОМЕР_2 та здійснює її фінансування.
Відповідно до ч. 9 ст. 80 КАС у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, […].
За правилами ч. 1 ст. 78 КАС обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
З огляду на викладене, суд визнає факт перебування Військової частини НОМЕР_2 на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 .
Аналіз наказу від 15 травня 2022 року № 134, довідки про доходи від 08 січня 2026 року № 16, а також даних системи персоніфікованого обліку зумовлює висновок, що впродовж спірного періоду нарахування грошового забезпечення позивачеві здійснювала Військова частина НОМЕР_2 , а виплату проводила Військова частина НОМЕР_1 .
Суд встановив, що в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні.
Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді розвідника-далекомірника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу, а в подальшому – перебував в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , маючи військове звання «старший солдат».
При цьому Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 .
В період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно нарахування грошового забезпечення позивачеві здійснювала Військова частина НОМЕР_2 , виплату проводила Військова частина НОМЕР_1 .
Отже, саме Військова частина НОМЕР_2 є відповідальною за правильність нарахування (обчислення) грошового забезпечення позивача та є належним відповідачем в цій частині позовних вимог. 
Аналіз відомостей про нараховане позивачу грошове забезпечення дозволяє дійти висновку про те, що в спірний період посадовий оклад позивача був визначений шляхом множення тарифного коефіцієнта, визначеного згідно з додатком 1 до Постанови КМУ № 704, на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (далі – Закон № 2246) на 01 січня 2018 року, та з урахуванням правил заокруглення, наведених в п. 1 Примітки до додатку 1 Постанови КМУ № 704.
Оклад за військовим званням – шляхом множення тарифного коефіцієнта, визначеного згідно з додатком 14 до Постанови КМУ № 704, на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом № 2246 на 01 січня 2018 року, та з урахуванням правил заокруглення, наведених в п. 1 Примітки до додатку 14 Постанови КМУ № 704.
Згадані вище складові грошового забезпечення були визначені із застосуванням п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, яка діяла з 24 лютого 2018 року по 29 січня 2020 року, тобто до набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18.
Ці обставини визнаються відповідачем 2.
З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин з урахуванням висновків Верховного Суду, діючи на підставі ч. 2 ст. 9 КАС, суд дійшов висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала у незастосуванні п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, та п. 1 Приміток до додатку 1 та п. 1 Приміток до додатку 14 до цієї постанови при обчисленні ОСОБА_1 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704, підлягає визнанню протиправною.
Суд відхиляє заперечення відповідача 2 щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин п. 4 Постанови КМУ № 704 в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, оскільки такі заперечення не відповідають правовому регулюванню спірних правовідносин з урахуванням актуальних висновків Верховного Суду, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Також суд не бере до уваги заперечення відповідача 2 щодо відсутності підстав для застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, оскільки звернення позивача до суду з цим позовом обумовлено його прагненням захистити своє право на обчислення грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, як розрахункової величини. При цьому позивач не порушує питання про застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини.
Протиправна бездіяльність відповідача 2 мала наслідком не лише неправильне визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, а й інших щомісячних основних і додаткових видів грошового забезпечення, премії, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (грошова допомога на оздоровлення і матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік), які були нараховані позивачеві в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно.
За вказаних обставин, а також враховуючи факт перебування Військової частини НОМЕР_2 на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 та виконання останньою функцій розпорядника кошті третього рівня, діючи на підставі ч. 2 ст. 9 КАС, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача на отримання грошового забезпечення в повному розмірі, визначеному відповідно до законодавства, є:
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, премію, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань) за період з 15 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704, з урахуванням фактично виплачених сум;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови КМУ № 704, з урахуванням фактично виплачених сум
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, нараховане Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішення суду у цій справі.
Застосований судом спосіб захисту забезпечує повне та ефективне поновлення права позивача на належне грошове забезпечення, оскільки на виконання цього рішення Військова частина НОМЕР_2 має здійснити перерахунок не лише посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 , а й в с і х інших щомісячних основних і додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які позивач отримав за спірний період, з урахуванням фактично виплачених сум, а Військова частина НОМЕР_1 – виплатити позивачеві грошове забезпечення, нараховане Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішення суду у цій справі.
Фактичну виплату позивачеві грошового забезпечення за спірний період здійснювала Військова частина НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебуває Військова частина НОМЕР_2 .
Саме Військова частина НОМЕР_1 як розпорядник коштів третього рівня підписує розрахунково-платіжні відомості (абз. 6 п. 1.5 Правил № 280), несе відповідальність за правильність нарахування (п. 4.3 Правил № 280), а також подавала звітність до системи персоніфікованого обліку.
Між тим слід враховувати, що Правила № 280 визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України; Міністерство оброни України затвердило ці Правила відповідно до Бюджетного кодексу України з метою реалізації своїх повноважень як головного розпорядника бюджетних коштів щодо координації роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. 
За правильність обчислення і нарахування грошового забезпечення перед позивачем відповідальна саме Військова частина НОМЕР_2 .
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що згідно з абз. 5 п. 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, (далі – Порядок № 260) грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира […], у випадку позивача місцем перебування на грошовому забезпеченні була Військова частина НОМЕР_2 .
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , а оскільки у спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_1 виконувала функції розпорядника коштів третього рівня, (а позивач не оспорює правомірність її дій (бездіяльності) з точки зору належного виконання обов`язків і функцій розпорядника коштів третього рівня), для повного і ефективного захисту порушеного права позивача немає необхідності надавати правову оцінку діями (бездіяльності) Військової частини НОМЕР_1 .
Як наслідок, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 слід відмовити.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 при нарахуванні грошового забезпечення за 20 травня 2023 року.
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що позивач був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та знятий з усіх видів забезпечення 19 травня 2023 року, відповідно відповідач 2 не нараховував, а відповідач 2 не виплачував позивачу грошове забезпечення за 20 травня 2023 року.
Твердження позивача про те, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 по «31 січня 2025 року», спростовано наявними у справі доказами, а саме військовим квитком, наказом від 19 травня 2023 року № 143 та даними системи персоніфікованого обліку.
Крім того відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині, що стосується перерахунку і виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, позаяк у спірний період ці одноразові додаткові види грошового забезпечення позивачеві взагалі не нараховувались і не виплачувались, що підтверджено як довідкою про доходи від 08 січня 2026 року № 16, так і наказом від 19 травня 2023 року № 143.
Виходячи з підстав позову, суть спору між позивачем і відповідачами полягає у вирішенні питання про правильність обчислення розмірів тих складових грошового забезпечення, які були фактично нараховані і виплачені в спірний період.
При цьому позивач не заявляв вимог про визнання протиправним ненарахування та невиплати того чи іншого виду грошового забезпечення, зокрема грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, обмеживши вимоги питанням правильності методики обчислення фактично нарахованих і виплачених йому сум.
Також суд вважає за необхідне відзначити, що в контексті спірних правовідносин при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивачеві Військовій частині НОМЕР_2 належить застосувати прожитковий мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року, а саме:
ст. 7 Закону України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум […] для основних соціальних і демографічних груп населення:
[…]
працездатних осіб: з 1 січня – 2 481 гривня, […];
[…].
ст. 7 Закону України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум […] основних соціальних і демографічних груп населення:
[…]
працездатних осіб – 2 684 гривні;
[…].
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Слід відзначити, що в уточненій позовній заяві позивач допустив описки в частинах, які стосуються визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та Військової частини НОМЕР_1 – щодо виплати «з 10 січня 2023 року» по 20 травня 2023 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2023 року, а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити з 15 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року перерахунок, а «Військової частини НОМЕР_2 » – виплату грошового забезпечення відповідно до Постанови КМУ № 704, із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року, для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, із урахуванням раніше виплачених сум.
Суд розцінює неточності щодо дати «10 січня 2023 року» і вказівки на військову частину, яка має провести виплату, – «Військова частина НОМЕР_2 » саме як описки, позаяк системний аналіз позову в цілому, включаючи інші позовні вимоги, зумовлює однозначний висновок, що у цих випадках йдеться про «01 січня 2023 року» та про «Військову частину НОМЕР_1 » відповідно.
Такі описки не впливають на правову оцінку спірних правовідносин та висновки суду по суті позовних вимог.
З приводу заперечень відповідача 1, які зводяться до того, що позивач не довів певні фактичними обставини, суд зауважує, що факт проходження позивачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 , в тому числі факт перебування у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , підтверджений відповідними записами у військовому квитку та наказами командира Військової частини НОМЕР_2 .
Щодо наявності у Військової частини НОМЕР_2 статусу юридичної особи, а також її бюджетного фінансування, то позивач об`єктивно може не володіти повною і достовірною інформацією з цих питань.
Разом з цим ці обставини не належать до тих фактів, які має доводити саме позивач.
Крім того, суд наголошує, що відповідно до абз. 1-2 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відтак, саме відповідачі 1 і 2 мали довести правомірність своїх дій (бездіяльності) у спірних правовідносинах, позаяк вони заперечували проти позовних вимог.
До того ж, вочевидь, саме відповідачі 1 і 2 мають докази на підтвердження їх статусу та особливостей бюджетного фінансування і саме вони повинні були надати ці докази суду.
З огляду на те, що Військова частина НОМЕР_1 виконує функції розпорядника коштів третього рівня по відношенню до Військової частини НОМЕР_2 , у відповідача 1 мають бути первинні документи про нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військових частин, які перебувають на її фінансуванні, в тому числі позивачу, а також документи про виплату такого грошового забезпечення. Тим більш, що згідно з даними системи персоніфікованого обліку саме Військова частина НОМЕР_1 подавала звітність про нараховані позивачеві суми грошового забезпечення та сплату єдиного внеску.
З міркувань, викладених вище, суд відхиляє заперечення відповідача 1, які зводяться до того, що позивач не довів певні фактичні обставини, що мають значення для розгляду і вирішення цієї справи.
Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Щодо строку звернення до адміністративного суду.
Спірні правовідносини виникли з приводу перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця за період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно.
Строк звернення до адміністративного суду визначений ст. 122 КАС.
Так, згідно з ч. 1 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас положення ст. 122 КАС не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.
У той же час ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було установлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Конституційний Суд України надав офіційне тлумаченні цієї норми в рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.
Так, згідно з п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Ст. 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відтак до 19 липня 2022 року в силу положень ч. 2 ст. 233 КЗпП право позивача на звернення до адміністративного суду з приводу перерахунку грошового забезпечення не було обмежено будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон № 2352) внесені зміни до КЗпП.
Відповідно до п. 1 розділу ІІ Закону № 2352 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 19 липня 2022 року.
На підставі підп. 18 п. 1 розділу І Закону № 2352 назва та ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП викладені в такій редакції:
«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
На підставі підп. 19 п. 1 розділу І Закону № 2352 текст ст. 234 КЗпП викладений в такій редакції:
«У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року».
Отже, внаслідок набрання чинності Законом № 2352, яким внесені зміни до ст. 233, 234 КЗпП, зазнало змін правове регулювання правовідносин, які виникли у зв`язку із стягненням заробітної плати.
Зокрема, з 19 липня 2022 року в КЗпП відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату, без обмеження будь-яким строком.
При цьому ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, окремо взагалі не врегульовує питання щодо строку звернення до суду працівника з позовом про стягнення заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.
Натомість ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, був встановлений загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який становить три місяця з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Поряд із цим ч. 2 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлені спеціальні строки звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору:
у справах про звільнення працівника – місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення;
у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Закон № 2352 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії у часі.
Норми цього Закону є нормами прямої дії, що поширюються тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. 
З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тобто тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.
Таке правозастосування узгоджується з нормою ч. 4 ст. 3 КАС, відповідно до якої закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Отже при вирішені питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 15 травня 2022 року по 18 липня 2022 року включно застосуванню підлягає норма ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції до внесення змін Законом № 2352, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин і передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відтак, позивач не потребує поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 15 травня 2022 року по 18 липня 2022 року включно.
При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно суд виходить з такого.
Як було вказано вище, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, редакції Закону № 2352, чинній з 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.
Водночас суд враховує, що джерела права, які застосовуються судом, визначені ст. 7 КАС.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За правилами ч. 4 ст. 7 КАС якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
В період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно норма ч. 1 ст. 233 КЗпП діяла в редакції Закону № 2352.
Разом з цим, норма ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352 в частині встановлення тримісячного строку звернення до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст. 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить ч. 1 ст. 8, ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 (далі – Рішення КСУ № 1-р/2025) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 1 ст. 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
В мотивувальній частини цього рішення Конституційний Суд України, з-поміж іншого, зазначив:
«[…]
9. […]
Строк звернення до суду відіграє ключову роль у забезпеченні юридичної визначеності: він створює передбачувані часові межі для оскарження дій чи бездіяльності.
Конституційний Суд України зазначає, що законодавець наділений дискрецією у визначенні строків звернення працівника до суду у трудових спорах і може встановлювати різні строки для різних категорій таких спорів з урахуванням характеру спірних правовідносин, правової природи вимог, тривалості або регулярності порушення, способу його виявлення, обсягу і складності доказування тощо.
Установлення строків звернення працівника до суду щодо вирішення трудового спору є допустимим лише за умови дотримання принципу домірності (пропорційності): вони мають бути застосовані з легітимною метою (юридична визначеність, ефективність судочинства), бути потрібними (захист від утрудненого доказування через плин часу) та не виходити за межі, виправдані в демократичному суспільстві. Окремим критерієм, що конкретизує пропорційність, є розумність установленого строку: його визнають конституційно допустимим лише тоді, коли він забезпечує реальну можливість звернення до суду, не створює надмірного чи несправедливого тягаря для особи та відповідає об`єктивним умовам суспільного життя на час ухвалення закону. Отже, строки звернення до суду мають забезпечувати ефективний судовий захист та застосовуватися пропорційно, не позбавляючи особу реальної можливості реалізувати своє право на судовий захист та захистити порушене право. Строки звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат відповідають вимогам Конституції України лише за умови, що вони не позбавляють сутності права на своєчасне одержання винагороди за працю; вони повинні бути вмотивовані легітимною метою юридичної визначеності й ефективності судочинства, залишати працівникові реальну і достатню можливість для звернення до суду, забезпечувати баланс інтересів працівника, роботодавця та суспільства.
Застосовуючи ці критерії до оспорюваних приписів Кодексу, Конституційний Суд України констатує: законодавець хоча й мав на меті дотримання юридичної визначеності та організації правосуддя, однак тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким.
Конституційний Суд України також зазначає, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю.
Конституційний Суд України вважає, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих ст. 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст. 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить ч. 1 ст. 8, ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України.
[…]».
Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2025 ч. 1 ст. 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку звернення до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За приписами ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Із зазначеними положеннями Конституції України також узгоджується п. 3 ч. 1 ст. 61 Закону України від 24 серпня 2023 року № 3354-IX «Про правотворчу діяльність» (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, далі – Закон № 3354), відповідно до якого нормативно-правовий акт або окремий його структурний елемент визнається таким, що втратив чинність, у разі, якщо Конституційним Судом України прийнято рішення про визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Аналогічні за змістом положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) містяться у ч. 1 ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі – Закон № 2136).
Разом з тим відповідно до ст. 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.
Згідно з ч. 3, 6 ст. 57 Закону № 3354 моментом набрання чинності нормативно-правовим актом є 0 годин дня, наступного за днем його опублікування в порядку, встановленому законом, якщо:
1) інше не визначено Конституцією України та (або) законом;
2) більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
Моментом припинення дії нормативно-правового акта є 24 година дня відповідного строку (терміну), якщо інше не визначено Конституцією України, законом або більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
У разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акта припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
При цьому відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 94 Закону № 2136 процедуру і порядок офіційного оприлюднення актів Суду в Залі засідань Суду та на офіційному вебсайті Суду встановлює Регламент Конституційного Суду України, ухвалений на спеціальному пленарному засіданні Конституційного Суду України постановою Конституційного Суду України від 22 лютого 2018 року № 1-пс/2018 (далі – Регламент).
Згідно з ч. 1 параграфу 76 Регламенту акти Суду за результатами конституційного провадження офіційно оприлюднюються не пізніше наступного робочого дня після їх ухвалення.
Таким чином, за загальним правилом (якщо рішенням Конституційного Суду України не передбачено інше) «попередня» норма (яка є предметом перевірки на конституційність) діє до 24 години дня набрання чинності відповідним рішенням Конституційного Суду України, а «нова» норма (що змінює законодавче врегулювання за наслідками цього рішення КСУ і може передбачати як нові права, так і нові обов`язки та обмеження для суб`єкта приватного права) розпочинає діяти з 0 годин наступного дня за днем опублікування відповідного рішення. Такий підхід відповідає принципам правової визначеності та справедливості, а також положенням ч. 1 ст. 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Вказане повною мірою узгоджується також і з положеннями ст. 58 Закону № 3354, відповідно до яких пряма дія нормативно-правового акта у часі означає, що його норми поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності. Норми нормативно-правового акта поширюються на суспільні відносини, що виникли до дня набрання ним чинності та продовжують існувати на день набрання ним чинності, з дня набрання чинності цим нормативно-правовим актом.
Отже, в Україні презюмується конституційність та обов`язковість виконання для всіх, у тому числі і для судів, усіх без винятку законів, що прийняті Верховною Радою України та підписані Президентом України, і це повною мірою відповідає принципам розподілу державної влади.
Визнана Конституційним Судом України неконституційною норма закону втрачає чинність з дня ухвалення відповідного рішення або пізніше (про що зазначається у рішенні Конституційного Суду України), зберігаючи при цьому свою дію до 24 години дня набрання чинності відповідним рішенням Конституційного Суду України, а «нова» норма» (яка змінює законодавче врегулювання за наслідками відповідного рішення КСУ) розпочинає діяти з 0 годин наступного дня, що повною мірою узгоджується з порядком оприлюднення рішень КСУ, який передбаченим Регламентом.
Вказане свідчить про те, що рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію в часі (змінюючи замість законодавця закон (законодавче регулювання)) і поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності, гарантуючи, при цьому, конституційний принцип розподілу державної влади, а також стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні. При цьому визначені темпоральні межі чинності положень нормативно-правового акта, що визнаний неконституційним, забезпечує неможливість настання непередбачуваних наслідків, зокрема, для правової та бюджетної системи, а також суб`єкта (позивач або відповідач), на користь якого винесено судове рішення.
Отже, правова позиція КСУ щодо неконституційності приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП (в редакції Закону № 2352) має пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення КСУ відповідного рішення, тобто з 12 грудня 2025 року.
Поряд із цим, в силу положень абз. 1 ч. 4 ст. 7 КАС норма ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352, як така що суперечить Конституції України, не може бути застосована судом до спірних правовідносин за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно.
Конституція України не містить правових норм, які б визначали строк звернення до суду у справах про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, а тому застосування норми Конституції України як норми прямої дії відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 7 КАС в даному випадку неможливе.
Внаслідок відсутності такого, що відповідає Конституції України, закону, що регулює відповідні правовідносини, а також закону, що регулює подібні правовідносини, застосування до спірних правовідносин норми іншого закону чи аналогії закону неможливе.
Як наслідок, діючи на підставі ч. 6 ст. 7 КАС, при вирішенні питання щодо додержання позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), зокрема, враховує положення:
- ч. 2 ст. 3 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованих діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави;
- ч. 4 ст. 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; 
- ч. 7 ст. 43 Конституції України, згідно з якою право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом;
- ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб,
та приходить до висновку про те, що право позивача на звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно не обмежено будь-яким строком.
З огляду на те, що Конституційним Судом України вже ухвалено Рішення № 1-р/2025, яким відповідна норма визнана неконституційною, звернення до Верховного Суду в порядку абз. 2 ч. 4 ст. 7 КАС є безпредметним.
Окремо суд вважає за необхідне відзначити, що позивач за Конституцією України повинен мати додаткові гарантії захисту своїх прав з боку держави, оскільки на час виникнення спірних правовідносин перебував на службі в Збройних Силах України і збройно захищав суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України.
Так, в мотивувальній частині рішення від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 (далі – Рішення КСУ № 7-р(ІІ)/2022) Другий сенат Конституційного Суду України зазначив:
«[…]
2.3. […] за Конституцією України певні категорії громадян України потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку […].
У Рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 констатовано, що відповідні конституційні принципи є осердям конституційного ладу України, від захисту яких залежить його втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина […], а також наголошено на головній ролі Збройних Сил України та інших військових формувань в обороні України, які своєю мужньою боротьбою забезпечують ефективний захист Української держави та Українського народу від агресії російської федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, яка набула повномасштабного характеру з 24 лютого 2022 року […].
[…] громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм […] особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту […] як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, […] ч. 5 ст. 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у ст. 46 Основного Закону України […].
[…] «З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого ч. 1 ст. 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні ч. 5 ст. 17 Основного Закону України»; припис ч. 5 ст. 17 Конституції України чітко покладає на державу конституційний обов`язок щодо створення системи посиленої соціальної підтримки військовослужбовців […]; «виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, […] покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни – України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності»; […].
[…] зі змісту частин ч. 1, 2, 5 ст. 17 Конституції України у їх взаємозв`язку з ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 65 Основного Закону України випливає конституційний обов`язок держави надати спеціальний юридичний статус громадянам України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, […], а також особам, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, із забезпеченням відповідно до цього статусу соціальних гарантій високого рівня.
[…]
3.1. Конституційний Суд України в Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 наголосив на тому, що […] потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей […].
[…] Конституційний Суд України наголошує на тому, що встановлений ч. 5 ст. 17 Основного Закону України обов`язок держави забезпечити соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, поширюється як на громадян України, які безпосередньо перебувають на такій службі, так і на тих, яких звільнено з неї.
Конституційний Суд України (Другий сенат) у Рішенні від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 вказав, що «ч. 5 ст. 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, […] потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки» […]; а також, що «[…] метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності […]» […].
[…]
[…] держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності; […].
3.2. Конституційний Суд України в Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 висловив юридичну позицію, відповідно до якої норми-принципи ч. 5 ст. 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, […] є пріоритетними й мають безумовний характер; тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами, не можуть бути скасовані чи звужені […].
[…]».
Відтак, обмеження права позивача на звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно тримісячним строком на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352 не відповідатиме наведеним вище конституційним принципам.
Наведене є додатковим підтвердженням висновку суду про необмеженість строку звернення до суду.
Положення ч. 2 ст. 233 КЗпП відповідно до якої, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на таке.
Аналіз положень ст. 24, 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232) та п. 81-111, 225-247 Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, (далі – Положення № 1153), зумовлює висновок про те, що «призначення на іншу посаду», «переміщення» (на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої) та «звільнення з військової служби» не є тотожними поняттями.
При цьому відповідно до абз. 1 п. 242 Положення № 1153 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Згідно з абз. 2 п. 242 Положення № 1153 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, передумовою для виникнення у військової частини обов`язку провести остаточний розрахунок з військовослужбовцем є звільнення такого військовослужбовця з військової служби, (а не його призначення на іншу посаду чи переміщення до іншої військової частини).
Норма ч. 2 ст. 233 КЗпП, відповідно до якої, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, підлягає застосуванню у разі з в і л ь н е н н я військовослужбовця з військової служби.
Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у зв`язку з призначенням на іншу посаду в іншій військовій частині або у зв`язку з переміщенням до іншої військової частини, н е призводять до з в і л ь н е н н я з військової служби, а тому не мають наслідком виникнення підстав для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Як свідчать записи у військовому квитку, після виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу від 19 травня 2023 року № 143 ОСОБА_1 продовжив військову службу в Збройних Силах України в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Докази, які б свідчили про те, що на час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 був звільнений з військової служби, що мало б наслідком виникнення у відповідної військової частини обов`язку провести з ним повний розрахунок при звільненні, суду не надані.
Більш того, за даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми ОК-5 та ОК-7) ІНФОРМАЦІЯ_5 продовжував здійснювати нарахування та виплату позивачеві грошового забезпечення по 31 січня 2025 року включно.
Навіть у випадку звільнення позивача з військової служби в січні 2025 року, що б зумовлювало виникнення у відповідної військової частини обов`язку провести з ним повний розрахунок з виплатою йому всіх належних сум, звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом 25 квітня 2025 року не порушувало б тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП.
З наведених вище мотивів суд відхиляє заперечення відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, і констатує, що позивач не потребує поновлення такого строку.

Розподіл судових витрат.
В силу положень п. 1, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Докази здійснення позивачем інших судових витрат суду не надані, а тому відповідно до ст. 139 КАС судові витрати розподілу не підлягають.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 ), Військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягала у незастосуванні п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, та п. 1 Приміток до Додатку 1 та п. 1 Приміток до Додатку 14 до цієї постанови при обчисленні ОСОБА_1 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, премію, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань) за період з 15 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням фактично виплачених сум.
4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, включаючи щомісячні основні і додаткові види грошового забезпечення, за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням фактично виплачених сум.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 15 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, нараховане Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішення суду у цій справі.
6. В іншій частині позовних вимог – відмовити.
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
9. Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року. 

Суддя Т.О. Кравченко