ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.01.2026	Справа № 910/5880/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/5880/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Спецтех»
та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА»
про стягнення 1058126,92 грн

Представники учасників справи:
від позивача: Пасіченко К.П.;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: Скрипчук М.Є.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Спецтех» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА» (далі - відповідач-2) про стягнення 1058126,92 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, в повному обсязі здійснив попередню оплату товару, втім відповідач-1 в порушення умов даного договору поставку товару здійснив лише частково, у зв`язку з чим виникла заборгованість. При цьому, на підставі договору про переведення боргу від 01.11.2023 позивачем заявлено до солідарного стягнення основний борг у розмірі 694820,00 грн, 3% річних в розмірі 83721,05 грн та інфляційні втрати у розмірі 279585,87 грн з відповідача-1, як первісного боржника, та відповідача-2, як нового боржника.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/5880/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам строки на подачу заяв по суті спору та призначено підготовче засідання у справі на 24.06.2025.
22.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти задоволення позовних вимоги в частині заявлених до нього вимог заперечив, та вказав, що договір про переведення боргу від 01.11.2023 є неукладеним, оскільки не підписаний сторонами, а доводи позивача про його укладення, з огляду на вчинення відповідачем-2 конклюдентних дій є хибними так як договір про переведення боргу за приписами чинного законодавства повинен вчиняться у формі, що й основний правочин, тобто у письмовій.
24.06.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» надійшло клопотання про долучення доказів, у якому позивач просив суд в порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України долучити до матеріалів справи заяву ТОВ «Продсільпром» на ім`я ТОВ «Київ-Спецтех» щодо згоди кредитора у зобов`язанні, що виникло за договором купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022.
У судовому засіданні 24.06.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання позивача надати суду документи щодо корегування податкової накладної; зобов`язання відповідача-2 надати пояснення щодо здійснення перерахування грошових коштів на користь позивача та оголошення перерви до 29.07.2025.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласність і відкритість судового процесу, змагальність сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії").
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993р., серія A, N274, с. 19, §33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, §38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Враховуючи вищевикладене, за наслідками судового засідання 24.06.2025, суд керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання позивача та відповідача-2 надати додаткові пояснення щодо обставин, на які вони посилаються як на підставу власних вимог та заперечень.
21.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» надійшло клопотання про долучення доказів, у якому позивач просив суд долучити до матеріалів справи податкову накладну №6 від 18.02.2022, податкову декларацію на ПДВ ТОВ «Продсільпром» за лютий 2022 та податкову декларацію на ПДВ ТОВ «Продсільпром» за листопад 2022.
У судовому засіданні 29.07.2025, суд, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.
21.01.2026 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» надійшли додаткові пояснення, в яких позивач повторно зауважив, що хоча договір про переведення боргу від 01.11.2023 за договором купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 не було підписано сторонами, однак ТОВ «Євроконтейнер.ЮА», як новий боржник, на його виконання сплатив на користь позивача частину боргу по договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 у розмірі 694819,99 грн, що свідчить про вчинення відповідачем-2 конклюдентних дій на схвалення правочину по переведенню боргу, а тому доводи про неукладеність договору є неспроможними. При цьому, на переконання позивача сам факт заперечення укладення договору про переведення боргу від 01.11.2023 є проявом недобросовісної та суперечливої поведінки, зі сторони відповідача-2.
22.01.2026 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА» надійшли пояснення, в яких відповідач-2 проти задоволення позову заперечив, повторно наголосивши на не дотриманості обов`язкової письмової форми правочину, неможливості укладення вказаного типу правочину шляхом вчинення конклюдентних дій. Крім того, відповідач-2 зауважує, що правочин з переведення боргу не може створювати додаткового (солідарного) зобов`язання, оскільки направлений на заміну боржника у зобов`язанні.
Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 22.01.2026.
У судовому засіданні 22.01.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, відповідач-2 проти задоволення позову заперечив, у свою чергу, відповідач-1 у судове засідання не з`явився хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відтак, враховуючи, що відповідач-1 був належним чином повідомлений про розгляд справи, втім про причини своєї неявки не повідомив і не подав жодних клопотань, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.
Разом з цим, у відповідності до вимог статей 178, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу-1 був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 16-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Втім, відповідач-1 у визначений законом строк не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.
Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У судовому засіданні 22.01.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ-Спецтех» (далі - продавець) було укладено договір купівлі-продажу товарів №18/02/22 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити товар: Самоскид + тент DFA 1080 Dongfeng, в кількості - 1 шт. та Самоскид + тент DFA 1080 Dongfeng в кількості - 1 шт., за ціною 2779279,99 грн (два мільйони сімсот сімдесят дев`ять тисяч двісті сімдесят дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т.ч. ПДВ: 463213,33 грн.
Відповідно до пункту 1.2 договору загальна сума договору становить - 2779279,99 грн (два мільйони сімсот сімдесят дев`ять тисяч двісті сімдесят дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т. ч. ПДВ: 463213,33 грн.
Згідно пункту 2.1 договору розрахунки за товар здійснюються наступним чином: покупець сплачує 50 % передоплати за товар, у розмірі - 1389639,99 грн (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т.ч. ПДВ: 231606,67 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання договору (підпункт 2.1.1 договору); інші 50% від загальної вартості товару у розмірі - 1389639,99 грн (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т.ч. ПДВ: 231606,67 грн, покупець сплачує шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця, за 1 (один) день до готовності товару до відвантаження після підписання акту огляду (підпункт 2.1.2 договору).
Розрахунки за цим договором здійснюються у національній валюті України - гривні, по курсу на міжбанку на день оплати (пункт 2.2 договору).
За умовами пункту 3.1 договору продавець зобов`язується передати товар, належної якості. Приймання-передача товару та право власності на товар переходить до покупця на підставі цього договору в момент передачі, що підтверджується підписом представника покупця у видатковій накладній.
Відповідно до пункту 3.2 договору доставка товару відбувається силами продавця за рахунок покупця. Вартість товару не включає в себе вартість доставки.
Умовами пункту 3.3 договору встановлено, що продавець зобов`язується передати покупцеві наступні документи: договір, видаткову накладну.
Строк поставки/виготовлення товару - 14 календарних днів, з можливістю дострокової поставки, у разі виконання покупцем п. 2.1.1 цього договору (пункт 3.4 договору).
За умовами пункту 4.1 договору продавець зобов`язується, зокрема, постачати покупцю товари в межах наявного у нього асортименту на умовах даного договору, тоді як за умовами пункту 4.3 договору покупець зобов`язується, зокрема, прийняти та оплатити поставлені товари відповідно до вимог даного договору.
Згідно пункту 9.3 договору жодна зі сторін не вправі передавати свої права та обов`язки по цьому договору третім особам без попередньої письмової згоди на те протилежної сторони. Реорганізація будь-якої із сторін не є підставою для припинення цього договору.
Договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до 31.12.2022, але у будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну зі сторін від відповідальності за його порушення (невиконання та/або неналежне виконання), яке мало місце під час дії цього договору (пункти 8.1, 8.2 договору).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов пунктів 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, перерахував на користь відповідача попередню оплату у розмірі 2779279,99 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції №11036 від 18.02.2022.
На виконання умов договору, відповідачем-1 було поставлено позивачу частину товару, а саме: Самоскид DFA (1080 Dongfeng) у кількості 1 шт., що підтверджується видатковою накладною №17 від 14.07.2022 на загальну суму 1389640,00 грн та актом прийому-передачі від 14.07.2022.
Позаяк відповідач-1 в порушення умов договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 поставку іншої частини товару, а саме: Самоскид DFA (1080 Dongfeng) у кількості 1 шт. не здійснив.
В межах досудового врегулювання спору ТОВ «Продсільпром» та ТОВ «Київ-Спецтех» домовились про повернення грошових коштів за другий транспортний засіб і 10.05.2023 року відповідачем-1 було надало позивачу гарантійний лист, у якому ТОВ «Київ-Спецтех» гарантувало повернення коштів у розмірі 1389639,99 грн за непоставлений товар: Самоскид + тент DFA 1080 Dongfeng, в кількості - 1 шт. згідно договору №18/02/22 від 18.02.2022, у термін до 30.06.2023.
Однак, відповідач-1 зобов`язання з повернення коштів, у розмірі 1389639,99 грн за частину непоставленого товару не виконав.
При цьому, як наголошує позивач, з метою досудового врегулювання спору позивач та відповідач-1 домовились про укладення договору про переведення боргу, який повинен був бути укладений між ТОВ «Продсільпром», як кредитором, ТОВ «Київ-Спецтех», як первісним боржником, та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА», як новим боржником.
Втім, підготовлений проект договору про переведення боргу від 01.11.2023 між ТОВ «Продсільпром», ТОВ «Київ-Спецтех» та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» підписаний не був, однак ТОВ «Євроконтейнер.ЮА», як новий боржник, на виконання договору про переведення боргу від 01.11.2023 сплатило на користь позивача грошові кошти у розмірі 694819,99 грн в рахунок погашення боргу ТОВ «Київ-Спецтех» за договором купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, що, на переконання позивача, свідчить про укладення між сторонами договору про переведення боргу шляхом вчинення ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» конклюдентних дій, які спрямовані на його виконання.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що станом на травень 2025 року ТОВ «Київ-Спецтех» та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» частину суми попередньої оплати у розмірі 694820,00 грн по договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 не повернули, позивач звернувся до суду з даним позовом про солідарне стягнення вказаних коштів.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Так, відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно пункту 2.1 договору розрахунки за товар здійснюються наступним чином: покупець сплачує 50 % передоплати за товар, у розмірі - 1389639,99 грн (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т.ч. ПДВ: 231606,67 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання договору (підпункт 2.1.1 договору); інші 50% від загальної вартості товару у розмірі - 1389639,99 грн (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) у т.ч. ПДВ: 231606,67 грн, покупець сплачує шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця, за 1 (один) день до готовності товару до відвантаження після підписання акту огляду (підпункт 2.1.2 договору).
Як встановлено судом, позивач на виконання умов пунктів 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, перерахував на користь відповідача попередню оплату у розмірі 2779279,99 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції №11036 від 18.02.2022.
Відповідно до пункту 3.4 договору строк поставки/виготовлення товару - 14 календарних днів, з можливістю дострокової поставки, у разі виконання покупцем п. 2.1.1 цього договору (пункт 3.4 договору).
Відтак, за умовами пункту 3.4 договору, відповідач-1 мав здійснити поставку погодженого товару на загальну суму 2779279,99 грн в строк до 04.03.2022 року включно, втім відповідач поставку оплаченого товару здійснив частково, поставивши товар лише на суму 1389640,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №17 від 14.07.2022 та актом прийому-передачі від 14.07.2022.
Згідно статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Приписами частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України унормовано, що, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошова сума, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товари, які мають бути поставлені, при цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.
В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Таким чином, у продавця (постачальника) зобов`язання з повернення покупцю суми попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України виникає з наступного дня після спливу строку поставки і саме з цього моменту продавець (постачальник) усвідомлює протиправний характер неповернення грошових коштів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та у постанові Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №922/1075/23.
Станом на момент розгляду спору, відповідач-1 ані взяті на себе зобов`язання з поставки товару в повному обсязі, ані повернення попередньої оплати вартості непоставленого товару не здійснив.
Тоді як, в силу приписів ст. 193 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, у відповідній редакції) кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач-1, отримавши як попередню оплату, грошові кошти у розмірі 2779279,99 грн, поставив товар лише на суму 1389640,00 грн та не надав доказів виконання свого зобов`язання щодо поставки товару на суму 1389639,99 грн, як і доказів повернення коштів на суму непоставленого товару, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача частини попередньої оплати за непоставлений товар у заявленому позивачем розмірі 694820,00 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, від 04.05.2022 у справі №761/28949/17 та від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та у постанові Верховного Суду від 02.03.2024 у справі №922/1075/23.
Враховуючи, що відповідач-1 допустив прострочення грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 83721,05 грн та інфляційні втрати у розмірі 279585,87 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку, про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.
При цьому, позивач заявив позовні вимоги про стягнення суми заборгованості у розмірі 694820,00 грн і з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА», як солідарного боржника, на підставі договору про переведення боргу від 01.11.2023, укладеного внаслідок вчинення відповідачем-2 конклюдентних дій шляхом сплати частини боргу відповідача-1 по договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 у розмірі 694819,99 грн.
Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Згідно частин 1 та 2 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором (частина 4 статті 543 Цивільного кодексу України).
Позивач у поданому до суду позові зазначає, що з метою досудового врегулювання спору між ним та відповідачем-1 було досягнуто домовленості про укладення договору про переведення боргу, який повинен був бути укладений між ТОВ «Продсільпром», як кредитором, ТОВ «Київ-Спецтех», як первісним боржником, та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА», як новим боржником.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
При цьому, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.
Стаття 520 Цивільного кодексу України визначає, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Частина 1 статті 521 Цивільного кодексу України встановлює, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
Так, відповідно до частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Отже, для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Позивачем долучено до матеріалів справи заяву на ім`я ТОВ «Київ-Спецтех», у якій ним було погоджено заміну боржника у зобов`язанні з повернення частини суми попередньої оплати по договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 (укладеного в письмовій формі).
Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, підготовлений проект договору про переведення боргу від 01.11.2023 між ТОВ «Продсільпром», ТОВ «Київ-Спецтех» та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» підписаний не був.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України).
Аналізуючи зміст положень статей 203, 205, 513, 520 та 521 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що форма правочину по заміні боржника (переведення боргу) вчиняється у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, отже форма правочину по переведенню боргу є визначеною законом, втім прямо залежить від форми правочину на підставі якого виникло основне зобов`язання.
Договір купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022 вчинений у письмовій формі, а відтак і договір про переведення боргу (заміну боржника) необхідно вчиняти у письмовій формі.
Відповідно до частини 3, 4 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутній укладений у встановленому законом порядку договір про переведення боргу на ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» за зобов`язаннями ТОВ «Київ-Спецтех», які виникли на підставі договору купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, то підстави для задоволення позову в частині вимоги солідарного стягнення з ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» частини попередньої оплати та компенсаційних втрат відсутні.
При цьому, суд звертає увагу, що заміна боржника у зобов`язанні (переведення боргу) не зумовлює виникнення солідарного обов`язку у первинного та нового боржника.
Доводи ж позивача про укладення договору про переведення боргу від 01.11.2023 між ТОВ «Продсільпром», ТОВ «Київ-Спецтех» та ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» внаслідок вчинення конклюдентних дій, а саме: сплати ТОВ «Євроконтейнер.ЮА» на користь позивача грошових коштів у розмірі 694819,99 грн в рахунок погашення боргу ТОВ «Київ-Спецтех» за договором купівлі-продажу товарів №18/02/22 від 18.02.2022, судом відхиляються, оскільки вказаний правочин в силу приписів Цивільного кодексу України повинен вчинятися у письмовій формі, а тому застосування до нього приписів ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, які визначають, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, не є можливим. 
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачем під час розгляду справи належними та допустимими доказами не доведено наявності у відповідача-2 солідарного обов`язку з повернення частини попередньої оплати, у свою чергу, відповідач-1 під час розгляду справи не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що відповідач-1 не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань в частині поставки товару у повному обсязі, як і не надав доказів повернення частини попередньої оплати, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо нього та відмову у задоволенні позовних вимог до відповідача-2.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача-1, оскільки спір виник з його винних дій.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконтейнер.ЮА» відмовити.
2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Спецтех» про стягнення 1058126,92 грн задовольнити.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Спецтех» (04060, м. Київ, вул. Ризька, буд. 73-г, офіс 7; ідентифікаційний код 42623361) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» (19825, Черкаська обл., Драбівський р-н, c. Остапівка, вул. Шевченка, буд. 83; ідентифікаційний код 31412956) основний борг у розмірі 694820 (шістсот дев`яносто чотири тисячі вісімсот двадцять) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 83721 (вісімдесят три тисячі сімсот двадцять одна) грн 05 коп., інфляційні втрати у розмірі 279585 (двісті сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 87 коп., судовий збір у розмірі 12697 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) грн 52 коп.
4. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 30.03.2026.

Суддя	Т.В. Васильченко