ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2026 р. Справа №926/1270/25
м. Львів 
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Панова І.Ю.,
Зварич О.В.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від прокурора: Винницька Л.М.;
від позивача: Смотр Д.М.;
від відповідача: Поляк М.В.,

розглянув апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 
на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025, суддя Тинок О.С., м. Чернівці, повний текст ухвали складено та підписано 08.09.2025
про закриття провадження 
у справі №926/1270/25
за позовом Чернівецької окружної прокуратури 
в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради
до відповідача фізичної особи-підприємця Мельничука Валентина Вікторовича
про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 638 685,99 грн.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
15.04.2025 керівник Чернівецької окружної прокуратури діючи в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Мельничука Валентина Вікторовича про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 638 685,99 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Мельничук Валентин Вікторович з 06 березня 2018 року по даний час є власником частини нерухомого майна, що розміщене на земельній ділянці площею 0,1509 га по вул. Головна, 34 в м. Чернівці за кадастровим номером 7310136300:01:002:0015.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка за кадастровим номером 7310136300:01:002:0015 є комунальною власністю територіальної громади міста Чернівці.
Мельничук В.В. набувши у власність нерухоме майно 06 березня 2018 року на нежитлові приміщення, набув статусу орендаря по договору оренди землі № 10401 від 01 лютого 2017 року, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника - ТДВ «Трембіта». Вказаний договір діяв до 01 лютого 2022 року. Після закінчення Договору орендар не скористався переважним правом на укладення договору на новий строк, у зв`язку з чим строк дії договору закінчився 31 січня 2022 року.
Так, з 01 лютого 2022 року спірна земельна ділянка використовувалась Мельничуком В.В. без правовстановлюючих документів, що потягнуло за собою фактичне безоплатне її використання, з огляду на факт несплати відповідачем в добровільному порядку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 638 685,99 грн. за період з 01.02.2022 по 31.03.2025, означене стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.
Короткий зміст заяви про закриття провадження у справі
02 вересня 2025 року представник відповідача через підсистему “Електронний суд” подала до суду клопотання про закриття провадження у цій справі(вх. №2926).
Заява обґрунтована тим, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на наявність постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі №722/5763/22, якою частково задоволено апеляційні скарги Мельничука В.В. та Мельничук Н.О., скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року в частині стягнення з них на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережених коштів та відмовлено в цій частині.
Відповідач вказує, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі № 722/5763/22 було встановлено юридичний факт – наявність договірних відносин між Чернівецькою міською радою та Мельничуком Валентином Вікторовичем як фізичною особою. Судом підтверджено, що після укладення договору оренди землі №10401 від 01 лютого 2017 року, сторони набули взаємних прав та обов`язків, які зберігають свою чинність і після зміни власника нерухомого майна, розташованого на орендованій земельній ділянці. Рішення Чернівецької міської ради VII скликання №1411 від 04 вересня 2018 року «Про припинення договору оренди землі №10401 від 01 лютого 2017 року» не породило правових наслідків у вигляді фактичного припинення чи розірвання зазначеного договору. Адже вказане рішення не було реалізоване шляхом внесення відповідних змін до договірних відносин або належним чином оформлене у встановленому законом порядку. Відтак, договір оренди землі, укладений між Чернівецькою міською радою та ТДВ «Трембіта», залишився чинним, а орендарями за ним стали нові власники нерухомого майна – Мельничук В.В., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Так, відповідач вважає, що всі договори, які укладалися з Мельничуком В.В., укладалися саме з ним як із фізичною особою, а не як із фізичною особою- підприємцем. Така правова кваліфікація має суттєве значення для визначення юрисдикції спору. Оскільки у правовідносинах, що виникли, Мельничук В.В. виступає як фізична особа, не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності чи реалізацією господарських прав та обов`язків тому спір не підвідомчий господарському судочинству. 
Також, відповідач вказує, що матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують факт використання спірної земельної ділянки саме для здійснення підприємницької діяльності. Саме лише посилання прокурора на реєстрацію Мельничука В.В. як підприємця, а також на цільове призначення земельної ділянки, не може вважатися достатньою підставою для висновку про наявність комерційної мети використання ділянки та підприємницького характеру спірних правовідносин.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025 закрито провадження у справі №926/1270/25 за позовом Чернівецької окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради до фізичної особи-підприємця Мельничука Валентина Вікторовича про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 638 685,99 грн.
Ухвала суду обґрунтована тим, що спір, з яким звернулися прокурор, не належить до юрисдикції господарського суду, а має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Суд встановив, що Мельничук В.В. у спірних правовідносинах виступає як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання, попри наявність у нього статусу ФОП. Позивач і прокурор не довели фактичного використання земельної ділянки для здійснення господарської діяльності, а сам статус ФОП або цільове призначення землі не є достатніми для віднесення спору до господарської юрисдикції.
Також враховано висновки Чернівецького апеляційного суду в справі № 727/5763/22, де встановлено, що право оренди земельної ділянки перейшло до відповідача як до фізичної особи. 
У зв`язку з цим суд закрив провадження на підставі статті 231 ГПК України та роз`яснив, що спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи
19.09.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025 про закриття провадження у справі №926/1270/25.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин і дійшов помилкового висновку про необхідність їх розгляду в порядку цивільного судочинства, тоді як спір є господарським.
Прокурор посилається на те, що нерухоме майно, розміщене на земельній ділянці за адресою вул. Головна, 34 у м. Чернівці, є нежитловим приміщенням та фактично використовується як бар-ресторан. Відповідач тривалий час зареєстрований як фізична особа – підприємець, має відповідні види економічної діяльності, зокрема у сфері ресторанного господарства та оренди нерухомості, і не припиняв підприємницьку діяльність у період, за який заявлено позовні вимоги.
Цільове призначення земельної ділянки визначене для обслуговування будівель торгівлі, що узгоджується з характером використання розміщеного на ній об`єкта нерухомості. 
Додатково прокурор до апеляційної скарги долучає новий доказ (строк на подання якого просить поновити), а саме інформацію Департаменту соціально-економічного розвитку та стратегічного планування Чернівецької міської ради зі змісту якого вбачається, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 26.01.2021 № 30/2 кафе-бару «ПАБ-34» на вул. Головній, 34 згідно з заявою ФОП Мельничука В.В. встановлено нічний режим роботи. Вказаним листом підтверджується, що саме як ФОП відповідач звертався до органів місцевого самоврядування для встановлення нічного режиму роботи кафе-бару.
Скаржник наголошує, що вирішальним для визначення юрисдикції є не момент набуття права власності на майно і не факт реєстрації його за фізичною особою, а фактичний спосіб використання такого майна. Закон допускає використання майна, що належить фізичній особі, у підприємницькій діяльності, і саме це має значення для кваліфікації спору.
Також зазначається, що суд першої інстанції безпідставно послався на судове рішення в іншій справі, яка стосувалася іншого періоду та інших правовідносин, і не врахував що спори щодо майна, які належить фізичній особі, але використовується нею у підприємницькій діяльності, підлягають розгляду господарськими судами.
Крім того, відповідач не надав жодних доказів того, що спірна нерухомість і земельна ділянка використовувалися ним у непідприємницьких цілях, тоді як наявні у справі докази свідчать про протилежне.
07.10.2025 від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує доводи наведені в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 - залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025 про закриття провадження у справі №926/1270/25 – залишити без змін.
Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач, у зв`язку із поданням апелянтом нового доказу, також просить долучити нові докази в його спростування.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025 справу №926/1270/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Малех І.Б., суддів Зварич О.В., Панової І.Ю..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025 у справі №926/1270/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2025 справу №926/1270/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Зварич О.В., Панової І.Ю..
Ухвалою від 27.10.2025 справу №926/1270/25 прийнято до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Зварич О.В., Панова І.Ю. та призначено справу №926/1270/25 до розгляду в судовому засіданні на 26.11.2025.
У зв`язку із перебуванням 26.11.2025 на лікарняному судді-члена колегії Панової І.Ю., розгляд вищевказаної справи 26.11.2025 не відбувся.
Ухвалою від 27.11.2025 справу №926/1270/25 призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.02.2026.
Ухвалою від 01.12.2025 задоволено заяву представника Чернівецької міської ради - Смотр Д.М. про участь у судовому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відео конференції.
Ухвалою від 02.02.2026 задоволено заяву представника ОСОБА_3 - Поляк М.В. про участь у судовому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відео конференції.
В судове засідання 04.02.2026 з`явились представники сторін.
Колегія суддів винесла на обговорення клопотання прокурора, заявлене в апеляційній скарзі, про долучення нового доказу до матеріалів справи та поновлення строку на його подання.
Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначив, що до 03.09.2025 була відсутня необхідність в отриманні доказів здійснення відповідачем господарської діяльності на спірній земельній ділянці, оскільки клопотання про закриття провадження у справі було заявлено стороною відповідача безпосередньо перед судовим засіданням 03.09.2025, за результатами якого постановлено оскаржувану ухвалу.
Представник позивача підтримав зазначене клопотання, просив долучити до матеріалів справи лист Департаменту соціально-економічного розвитку та стратегічного планування Чернівецької міської ради від 15.09.2025.
Відповідач заперечив проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на те, що факт використання або невикористання відповідачем належних йому приміщень у підприємницькій діяльності безпосередньо входить до предмета доказування у цій справі. Водночас прокурор не надав жодних належних та допустимих доказів ані під час подання позовної заяви, ані впродовж розгляду справи судом першої інстанції.
Крім того, відповідач зазначив, що, незважаючи на подання відзиву на позовну заяву з доводами щодо непідсудності спору господарському суду та наявності підстав для закриття провадження, прокурор не подав відповіді на відзив або заперечень щодо наведених у ньому аргументів. Прокурору та позивачу було надано достатній час для реалізації права на подання доказів, яким вони не скористалися.
Подання нових доказів після ухвалення судового рішення, отриманих за ініціативою прокурора вже після постановлення оскаржуваної ухвали, не може визнаватися поважною причиною їх неподання до суду першої інстанції, у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття таких доказів апеляційним судом. Окрім того, відповідач наголосив, що зазначений лист не підтверджує використання відповідачем спірного приміщення у господарській діяльності саме за спірний період, який є предметом розгляду у цій справі.
Заслухавши думку учасників справи, колегія суддів постановила відмовити в задоволенні клопотання прокурора про долучення доказів, оскільки прокурор не навів об`єктивних причин, які б слугували поважними причинами для поновлення строку на подання додаткових доказів.
Відповідач при поданні відзиву на апеляційну скаргу також заявив клопотання про долучення доказів з метою спростування нового доказу, поданого прокурором. З урахуванням відмови у задоволенні клопотання прокурора про долучення доказів, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання відповідача про долучення доказів також підлягає відмові з підстав відсутності поважності причин їх поданні в суді першої інстанції.
Прокурор та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги, навели доводи аналогічні викладеним у ній, просили її задоволити. 
Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. При цьому наводив доводи аналогічні викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
В стадії ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
25 грудня 2007 року між Чернівецькою міською радою та акціонерним товариством відкритого типу «Трембіта» укладено Договір оренди землі № 4359, за умовами якого, на підставі рішення 9 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 29 листопада 2006 року №160, орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,1509 га по вул. Головна, 34 в м. Чернівці кадастровий номер 7310136300:01:002:0015 для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та громадського харчування.
Рішенням 18 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 08 грудня 2016 року № 495 затверджено проєкт відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та надано товариству з додатковою відповідальністю «Трембіта» за адресою вул. Головна, 34 в м. Чернівці площею 0,1509 га (кадастровий номер 7310136300:01:002:0015) земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за рахунок орендованої земельної ділянки для обслуговування нежитлових приміщень. Визнано припиненим договір оренди землі № 4359 від 25 грудня 2007 року.
01 лютого 2017 року між Чернівецькою міською радою та товариством з додатковою відповідальністю «Трембіта» укладено договір оренди землі № 10401, відповідно до якого позивач (орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування будівель торгівлі площею 0,1509 га по вул. Головна, 34 в м. Чернівці кадастровий номер 7310136300:01:002:0015. Договір укладено строком на п`ять років до 01 лютого 2022 року.
06 березня 2018 року між товариством з додатковою відповідальністю «Трембіта» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі – продажу, відповідно до умов якого до відповідача перейшло право власності на нежитлові приміщення площею 3083,6 кв. м. розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Деякі частки власності на нежитлові приміщення відповідачем було продано іншим фізичним особам, а на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя акціонерне товариство «РВС БАНК» набуло право власності на більшу частину нерухомого майна відповідача.
Згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, у липні 2022 року Чернівецька міська рада звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_3 та до двох інших власників нерухомого майна про стягнення з кожного з них по 6 330,56 грн. безпідставно збережених коштів - орендної плати за використання без правовстановлюючих документів земельної ділянки площею 0,1509 га з кадастровим номером 7310136300:01:002:0015 у відповідності із вимогами ст.206 Земельного кодексу України, у період з 19 липня 2019 року по 08 серпня 2019 рік.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року у справі №727/5763/22 позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів - орендної плати задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Чернівецької міської ради заборгованість як безпідставно збережені кошти - орендної плати, в розмірі 16 830,61 грн. та витрати по сплаті судового збору, в розмірі 2 267,63 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради заборгованість як безпідставно збережені кошти - орендної плати, в розмірі 1 714,21 грн. та витрати по сплаті судового збору, в розмірі 173,67 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради заборгованість як безпідставно збережені кошти, орендної плати у розмірі 446,87 грн. та витрати по сплаті судового збору, в розмірі 39,70 грн.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі №727/5763/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережених коштів-орендної плати, скасовано. В задоволенні позову Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів - орендної плати, відмовлено. 
Чернівецький апеляційний суд встановив, що вказані вище особи, набувши у власність нерухоме майно на нежитлові приміщення, набули статусу орендарів по договору оренди землі № 10401 від 01 лютого 2017 року, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника - ТДВ «Трембіта». Рішення Чернівецької міської ради 7 скликання № 1411 від 04 вересня 2018 року про припинення договору оренди землі № 10401 від 01 лютого 2017 року не потягло за собою наслідків у вигляді припинення або розірвання договору оренди землі, який був укладений між Чернівецькою міською радою та товариством з додатковою відповідальністю «Трембіта», за яким орендарями стали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .. Умовами договору не передбачено такої підстави для припинення договору оренди землі, як зміна власників нерухомого майна, яке розміщено на спірній земельній ділянці. Договір не може бути припинений на підставі одноосібного рішення однієї із сторін договору оренди.
Так, постановою Чернівецького апеляційного суду було встановлено наявність договірних відносин між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 як фізичною особою. Цей спір розглядався в порядку цивільного судочинства.
Переглянувши ухвалу місцевого господарського суду, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Предметом апеляційного перегляду є законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав неналежності спору до юрисдикції господарських судів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).
Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.
Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018, у справі №2-7615/10, від 05.06.2018, у справі №522/7909/16-ц).
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18, на яку, зокрема, посилається скаржник в касаційній скарзі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).
Враховуючи вище викладені норми законодавства та позиції викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач мав довести суду факт здійснення фізичною особа-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).
Ані прокурор, ані позивач не навели жодних обґрунтувань та не надали доказів використання відповідачем нежитлової будівлі для здійснення господарської діяльності.
Поряд з цим, на момент розгляду справи судом першої інстанції докази використання відповідачем земельної ділянки у господарській діяльності не надані.
Відповідач також не визнає факт здійснення господарської діяльності на спірній земельній ділянці та пояснює, що з моменту російської агресії займається волонтерською (благодійною)діяльністю. Доказів протилежного позивачем в суді першої інстанції не надано.
Отже, доказів здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутків та фінансової звітності, яка б слугувала підтвердженням відповідачем підприємницької діяльності позивачем не надано.
Посилання прокурора у судовому засіданні 04.02.2026 на лист (повідомлення) відповідача від 06.04.2022 як на доказ здійснення останнім господарської діяльності з метою одержання доходу, є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються змістом зазначеного документа.
Із тексту листа вбачається, що з моменту запровадження воєнного стану та початку бойових дій на території України — з 24.02.2022 — заклад «ПАБ-34», розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 34, здійснює діяльність виключно на волонтерських засадах з метою надання допомоги внутрішньо переміщеним особам.
Наведені у листі відомості свідчать про зміну характеру функціонування закладу та відсутність у його діяльності ознак підприємництва, зокрема спрямованості на систематичне отримання прибутку. Волонтерська діяльність за своєю правовою природою не передбачає отримання прибутку як мети, що є визначальною ознакою господарської діяльності.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що вказаний лист не може вважатися належним та допустимим доказом здійснення відповідачем господарської діяльності, оскільки підтверджує саме провадження діяльності на безоплатній, волонтерській основі, що виключає роботу закладу у звичайному комерційному режимі та отримання прибутку.
Щодо доводів апелянта про нічний режим роботи кафе-бару «ПАБ-34» та посилання на лист Департаменту соціально-економічного розвитку та стратегічного планування Чернівецької міської ради від 15.09.2025, суд апеляційної інстанції відхилив такий доказ і відмовив у поновленні строку на його подання. Зважаючи на це, такі доводи апеляційної скарги не підлягають оцінці апеляційним судом.
Щодо доводів апелянта про те, що нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці за адресою вул. Головна, 34 у м. Чернівці, є нежитловим приміщенням і фактично використовується як бар-ресторан та посилання останнього на статус фізичної особи-підприємця у відповідача, апеляційний суд зазначає наступне. 
Як встановлено апеляційним судом, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Мельничук В.В. зареєстрований як фізична особа-підприємець з 24.09.2007. Видами економічної діяльності останнього є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний) – 56.10, надання інших допоміжних комерційних послуг – 82.99, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна – 68.20, тощо. Відомості про припинення ним підприємницької діяльності відсутні. 
Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.
Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як ФОП вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо земельних правовідносин, пов`язаних із правами на земельну ділянку під розміщеним на ній об`єктом нерухомого майна (такий правовий висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного суду від 12 червня 2018 року справа № 922/3204/17, від 17 жовтня 2018 року справа №922/2972/17 та від 09 квітня 2019 року справа №910/19687/17).
Згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нерухомість, яка розміщена на земельній ділянці за адресою вул. Головна, 34 в м. Чернівці, – це нежитлові приміщення. Серед нерухомого майна, яке безпосередньо належать відповідачу, зазначено бар-ресторан (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2352993673101). 
Згідно з даними Державного земельного кадастру цільове призначення земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно відповідача, – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель – землі житлової та громадської забудови, вид використання – для обслуговування будівель торгівлі.
Суд зауважує, що статус нерухомого майна "нежитловий", з урахуванням різноманітності видів майна та можливостей його використання, а також права власника володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не зобов`язує власника використовувати таке майно лише з господарською метою, а отже і не є критерієм для визначення юрисдикції спору.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.03.2023 у справі №904/587/22.
Отже, наявність у відповідача статусу фізичної особи-підприємця та цільового призначення земельної ділянки не може безпосередньо ототожнюватися зі здійсненням ним господарської діяльності. 
Судами встановлено, що у 2022 році позивач звертався до відповідача з аналогічним позовом за інший період до районного суду(як суду цивільної юрисдикції), тоді як відповідач на той час так само мав статус фізичної особи-підприємця і приміщення, яке належало йому на праві приватної власності теж значилося як нежитлове. І з часу розгляду справи судом цивільної юрисдикції ці обставини не змінилися.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 березня 2023 року в справі №727/5763/22 встановлено, що право оренди спірної земельної ділянки перейшло до Мельничука В.В. як до фізичної особи, а не як до суб`єкта господарювання. Вказані обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій цивільної юрисдикції та отримали належну правову оцінку.
З огляду на наведене, доводи прокурора про безпідставність врахування судами обставин, встановлених у справі №727/5763/22, є необґрунтованими, оскільки такі обставини стосуються тотожного предмета спору, тих самих сторін та правовідносин, що виникли з приводу користування спірною земельною ділянкою та розташованого на ній нерухомого майна. Відмінність у періодах нарахування платежів не змінює правової природи спірних відносин та не виключає преюдиційності встановлених судом фактів.
Доказів, які б змінювали цю оцінку судами цивільної юрисдикції, суду господарської юрисдикції не надано позивачем. Звідси апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апелянта грунтуються на припущеннях.
Отже, відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а підстав для її скасування чи зміни не вбачається.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували використання відповідачем спірної земельної ділянки саме у межах здійснення господарської діяльності. Позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим правомірно встановлено, що відповідач у спірних правовідносинах виступає як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання.
З огляду на встановлені обставини справи, а також з урахуванням наявних судових рішень у справі № 722/5763/22, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву фізичної особи-підприємця Мельничука В.В. в частині закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Такий висновок повністю відповідає положенням пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Суд першої інстанції також дотримався вимог частини 2 статті 231 ГПК України щодо роз`яснення позивачеві його права на звернення до суду належної юрисдикції.
Апелянтом не доведено порушення судом норм процесуального чи матеріального права, які могли б бути підставою для скасування ухвали.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого господарського суду - без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржену ухвалу суду першої інстанції, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури б/н від 19.09.2025 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2025 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 13.02.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Зварич О.В.

Панова І.Ю.