П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/17745/25	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,
повний текст судового рішення
складено 06.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

04 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, якому просила суд :
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.05.2025 р. № 51034300024791 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про видачу громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що є громадянкою Грузії та звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в України. Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.05.2025 р. № 51034300024791 їй відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.4-2 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію». Згідно п.4-2 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи. При цьому, рішення відповідача є взагалі не обґрунтованим та не містить чіткої підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, зокрема, не зазначено, якого саме документу не подала позивач. Для з`ясування причини прийнятого рішення та отримання інформації щодо того, який документи не подала позивач для отримання дозволу на імміграцію, представником позивача надіслано відповідачу запит адвоката, у відповідь на який повідомлено, що позивач не надала докази того, що вона є непрацездатною та є членом сім`ї свого сина. Згідно пп.3 п.6 ч.7 ст.9 Закону України «Про імміграцію» крім зазначених документів подаються: для всіх категорій осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону: у разі імміграції непрацездатних батьків, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження, додатково подаються документи, згідно з якими вони відповідно до права іноземної держави - країни походження іноземця або особи без громадянства вважаються членами сім`ї іммігранта. Наголошує, що надала відповідачу всі необхідні документи, зокрема, належним чином засвідчену копію із перекладом свідоцтва про народження сина від 26.02.1981 р., копію посвідки на постійне проживання сина, дійсну до 19.01.2034 р., копію договору купівлі-продажу від 28.03.2017 р., за яким позивач придбала квартиру, де зареєстрована та проживає, витяг про реєстрацію місця проживання сина від 22.10.2024 р., де зазначено, що син зареєстрований та проживає за тією ж адресою, що і мати: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач надала всі необхідні документи при прийняття рішення про надання їй дозволу на імміграцію. Позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача протиправними, тому звернулась до суду з даним позовом.
Представник відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що п.26 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що члени сім`ї іноземця або особи без громадянства, це чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім`ї відповідно до права країни походження. Разом із заявою про надання дозволу на імміграцію громадянкою Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано оригінал (після пред`явлення повернуто заявниці) та нотаріально засвідчений переклад на українську мову свідоцтва про народження громадянина ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 . Перевіркою матеріалів, долучених до заяви встановлено відсутність інших документів, які б відповідали вимогам законодавства та свідчили про те, що громадянка Грузії ОСОБА_1 є непрацездатною та відповідно до права іноземної держави - країни походження іноземця або особи без громадянства вважається членом сім`ї іммігранта. Таким чином установлено, що позивач не подала документи, які підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 Закону. З урахуванням зазначених обставин, ГУ ДМС, на підставі п. 4-2 ч. 1 ст. 10 Закону, правомірно прийнято рішення від 05.05.2025 р. № 51034300024791 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Також наголошує на дискреційності повноважень відповідача щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких зазначено, що у грузинському законодавстві саме, Закон Грузії «Про державні пенсії» (Law of Georgia on State Pensions, №6061 від 24.04.2012 р. та подальші поправки) закріплює положення, що особи, які досягли пенсійного віку, автоматично отримують право на пенсію, що прирівнює їх до категорії осіб, які не здатні (ст.5, п.1 Закон «Про державні пенсії»). Таким чином, законодавство Грузії юридично визначає осіб, які досягли 60 років (жінки) або 65 років (чоловіки) як пенсіонерів, які мають право на державну пенсію. У соціально-правовому контексті це фактично означає визнання їх непрацездатними з розумних вікових причин - вони вже не можуть працювати і забезпечувати себе самостійно і тому отримують державне забезпечення. Позивачу 68 років, отже, вона вже як 8 років є непрацездатною та особою пенсійного віку. Згідно Сімейного кодексу Грузії (2007 р.) є основним актом, який регулює родинні стосунки, шлюб, батьківство, усиновлення тощо. За цим Кодексом член сім`ї у законодавстві Грузії - це особа, яка має родинний зв`язок з іншою особою (шлюб, кровна спорідненість, усиновлення) та/або проживає разом у складі одного домогосподарства, веде спільне господарство, ділить майно чи доходи, і вважається соціально або економічно пов`язаною з нею. Таким чином, позивач є членом сім`ї свого сина.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.05.2025 р. № 51034300024791 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 . 
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.11.2024 р. щодо надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, код ЄДРПОУ 37811384) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Грузії. 
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданим 26.02.1981 Абедатською сільською радою Гегечкорським бюро РАГС Грузинської РСР, позивач є матір`ю громадянина Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 , дійсної до 19.01.2034 р., громадянин Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав дозвіл на імміграцію в Україну 26.12.2023 р. на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію».
За витягом з реєстру Одеської територіальної громади, ОСОБА_3 з 22.10.2024 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
06.11.2024 р. позивач звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як особі, що є непрацездатною матір`ю іммігранта, яка вважається членом сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження. 
До даної заяви долучено: належним чином засвідчену копію із перекладом свідоцтва про народження сина від 26.02.1981 р., копію посвідки на постійне проживання сина, дійсну до 19.01.2034 р., копію договору купівлі-продажу від 28.03.2017 р., за яким позивач придбала квартиру, де зареєстрована та проживає, витяг про реєстрацію місця проживання сина від 22.10.2024 р., де зазначено, що син зареєстрований та проживає за тією ж адресою, що і мати: АДРЕСА_1 .
05.05.2025 р. відповідач, за результатами розгляду поданої позивачем заяви та документів, прийняв рішення № 51034300024791 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.4-2 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».
Також в матеріалах справи наявна довідка Генерального консульства Грузії м.Одеса від 05.11.2024 р. № 22/00011.02805/2024-02 за якою громадянка Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за інформацією Агентства соціальних служб Міністерства охорони здоров`я Грузії отримує державну пенсію з 01 серпня 2019 року по теперішній час.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 1 Закону України «Про імміграцію» №2491-III від 07.06.2001 (далі Закон №2491-ІІІ) визначає, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Стаття 4 вказаного Закону №2491-ІІІ в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин визначає, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема п.6 - батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
Стаття 10 Закону №2491-ІІІ визначає підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, п. 6 - в інших випадках, передбачених законами України.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (надалі Порядок №1983, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону №2491-III.
Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Відповідно абз.1 п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Згідно з п.14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
Пунктом 16 Порядку №1983 визначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Тобто, Порядок №1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів Державної міграційної служби задля прийняття обґрунтованого рішення.
Вказані норми Порядку № 1983 не містять імперативних приписів щодо запитування органом Державної міграційної служби додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Втім, саме органи Державної міграційної служби, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді відмови у наданні дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган Державної міграційної служби діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.
Орган Державної міграційної служби при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 500/1254/23.
Як вбачається підставою для відмови при прийнятті оскаржуваного у цій справі рішення УДМС України в Одеській області стала відсутність доказів того, що позивач є непрацездатною та є членом сім`ї свого сина.
З цього приводу колегія суддів зазначає.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років (ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III).
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (частина третя статті 4 Закону №2491-III).
Дозвіл на імміграцію в межах квоти імміграції надається, зокрема, чоловіку (дружині) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження;
З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач є матір`ю громадянина Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який має дійсний дозвіл на проживання в Україні, з 01 серпня 2019 року.
Згідно довідки Генерального консульства Грузії м.Одеса від 05.11.2024 р. № 22/00011.02805/2024-02 за якою громадянка Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за інформацією Агентства соціальних служб Міністерства охорони здоров`я Грузії отримує державну пенсію з 01 серпня 2019 року по теперішній час.
Так, положеннями ст.3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 26 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що члени сім`ї іноземця або особи без громадянства, це чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім`ї відповідно до права країни походження.
Відповідно абз.17 ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого вказаним Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Отже, позивач є отримувачем державну пенсію, а відтак, в розумінні вітчизняного законодавства є непрацездатною особою - членом сім`ї свого сина.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неналежного розгляду поданої позивачем заяви і документів та, відповідно протиправності прийняття рішення від 05.05.2025 р. № 51034300024791, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну. 
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.05.2025 р. № 51034300024791 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до статті 10 Закону №2491-ІІІ питання щодо надання дозволу або відмови у наданні дозволу на імміграцію вирішується уповноваженим органом - Державною міграційною службою України. Це рішення є результатом реалізації дискреційних повноважень адміністративного органу, який оцінює наявність чи відсутність підстав, визначених законом, та приймає рішення з урахуванням усіх обставин. Суд не може підміняти собою орган виконавчої влади та приймати рішення замість нього, оскільки це суперечить принципу розподілу владних повноважень, закріпленому у статті 6 Конституції України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обрав належний спосіб захисту порушеного права позивачки, зобов`язавши Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 06.11.2024 р. щодо надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, - 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко   Н.В. Вербицька