ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(додаткова)

15 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 756/6372/24
провадження № 61-8341св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Київської міської прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «П-18», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіперіон Фінанс», ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Будкомплекс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «П-18» про ухвалення додаткової постанови у справіза позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «П-18», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіперіон Фінанс», ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будкомплекс» про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними правочинів,

ВСТАНОВИВ: 

У травні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради доТовариства з обмеженою відповідальністю «П-18» (далі - ТОВ «П-18»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіперіон Фінанс» (далі - ТОВ «Гіперіон Фінанс»), ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будкомплекс» (далі - ТОВ «Будкомплекс»), у якому просив суд:
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 травня 2021 року, індексний номер 58238651, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «Будкомплекс» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2363067580000);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 2021 року між ТОВ «Будкомплекс» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 1990;
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 липня 2021 року, індексний номер 59365612, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним акт прийому-передачі негрошового внеску до статутного капіталу ТОВ «Гіперіон Фінанс» від 23 липня 2021 року, за яким ОСОБА_1 передано у власність ТОВ «Гіперіон Фінанс» нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. Є. та зареєстрований у реєстрі за №№ 2071, 2072;
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 липня 2021 року, індексний номер 59485265, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «Гіперіон Фінанс» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2021 року між ТОВ «Гіперіон Фінанс» та ТОВ «П-18», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим Д. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3457;
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 серпня 2021 року, індексний номер 59938310, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «П-18» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року у складі судді Диби О. В. позовні вимоги заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «П-18», ТОВ «Гіперіон Фінанс», ОСОБА_1 , ТОВ «Будкомплекс» про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними правочинів залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 травня 2021 року, індексний номер 58238651, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «Будкомплекс» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2363067580000).
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 2021 року між ТОВ «Будкомплекс» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 1990.
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 липня 2021 року, індексний номер 59365612, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним акт прийому-передачі негрошового внеску до статутного капіталу ТОВ «Гіперіон Фінанс» від 23 липня 2021 року, за яким ОСОБА_1 передано у власність ТОВ «Гіперіон Фінанс» нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 2071, 2072.
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 липня 2021 року, індексний номер 59485265, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «Гіперіон Фінанс» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2021 року між ТОВ «Гіперіон Фінанс» та ТОВ «П-18», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим Д. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3457.
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 серпня 2021 року, індексний номер 59938310, на підставі якого зареєстровано право власності за ТОВ «П-18» на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 2 035,8 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Стягнуто в рівних частках з ТОВ «П-18», ТОВ «Гіперіон Фінанс», ОСОБА_1 , ТОВ «Будкомплекс» на користь Київської міської прокуратури судовий збір у загальному розмірі 56 018,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року касаційну скаргу ТОВ «П-18» задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «П-18», ТОВ «Гіперіон Фінанс», ТОВ «Будкомплекс» про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними правочинів скасовано, провадження у частині вказаних позовних вимог закрито.
Роз`яснено заступнику керівника Київської міської прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, що розгляд зазначених позовних вимог віднесено до юрисдикції господарських судів. 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 20 липня 2021 року між ТОВ «Будкомплекс» та ОСОБА_1 , та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 липня 2021 року, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 , скасовано, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року в цій частині залишено в силі.

27 березня 2026 року ТОВ «П-18» подало до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просилоухвалити додаткову постанову про розподіл судових витрат, а саме: судового збору за подання касаційної скарги у справі № 756/6372/24 та витрат на професійну правничу допомогу, понесених ТОВ «П-18» у зв`язку з розглядом справи № 756/6372/24 у суді апеляційної та касаційної інстанції, у тому числі шляхом компенсації за рахунок держави на користь ТОВ «П-18» судових витрат, понесених товариством у зв`язку із закриттям провадження у справі.

Заява мотивована тим, щоТОВ «П-18» понесло судові витрати у суді апеляційної та касаційної інстанцій, а саме:
- судові витрати ТОВ «П-18» у суді касаційної інстанції: 33 913,60 грн - судовий збір за подання касаційної скарги (з урахуванням частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір»); 60 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу адвокатів Адвокатського об`єднання «ЕСКВАЙРС» (далі - АО «ЕСКВАЙРС») у суді касаційної інстанції за договором про надання професійної правничої допомоги від 15 січня 2024 року № 01-15/01/24 та додатків від 10 червня 2025 року № 11, 12 до договору;
- судові витрати ТОВ «П-18» у суді апеляційної інстанції: 60 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу адвокатів АО «ЕСКВАЙРС» у суді апеляційної інстанції за договором про надання професійної правничої допомоги від 15 січня 2024 року № 01-15/01/24 та додатків від 28 березня 2025 року № 7, 8 до договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21 (провадження № 61-11490св23).

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Таким законом є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон від 08 липня 2011 року № 3674-VI).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 760/30077/19 звертала увагу на те, що у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд касаційної інстанції наділений повноваженнями постановити за заявою позивача ухвалу про її передачу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, а тому її розгляд не закінчується і продовжується компетентним судом, за результатом якого буде здійснено розподіл судових витрат.

У такому випадку остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи. Таке вирішення питання про повернення судового збору буде відповідати балансу інтересів держави на отримання компенсації витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства, а також інтересам особи на фактичне здійснення самого правосуддя.

У таких випадках повернення судового збору з державного бюджету унеможливить розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, що суперечитиме принципу відшкодування судових витрат стороні, на користь якої прийняте судове рішення, за рахунок сторони, проти якої постановлено рішення.

Отже, щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У постанові від 25 лютого 2026 року Верховний Суд роз`яснив позивачу, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «П-18», ТОВ «Гіперіон Фінанс», ТОВ «Будкомплекс» про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсними правочинів віднесено до юрисдикції господарських судів, а також його право звернутися із заявою про передачу справи в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

До електронного кабінету позивача постанову Верховного Суду від 25 лютого 2026 року доставлено 04 березня 2026 року, тому звернутися із відповідною заявою він мав право до 14 березня 2026 року включно.

Втім, позивач у встановлений десятиденний строк із заявою про передачу справи в частині зазначених вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, не звернувся.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 760/30077/19 наголошувала, що при закритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК у випадку, коли сторона не звернулася із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією в межах строку, встановленого цим Кодексом, за її заявою слід здійснити розподіл судових витрат, повернути судовий збір з державного бюджету.

За таких обставин Верховний Суд вважає за можливе вирішити питання про повернення позивачу судового збору за подання касаційної скарги.

За приписами частини другої статті 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI).

07 січня 2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26 листопада 2024 року № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», яким внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

З урахуванням внесених змін органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судовим органом. Таке подання формується відповідним судовим органом на підставі поданої платником (його уповноваженою особою) заяви про повернення коштів з бюджету, складеної із зазначенням усіх необхідних реквізитів.

Для повернення судового збору платнику необхідно звернутися із заявою до відповідного суду, на рахунки якого сплачено судовий збір.

За подання касаційної скарги ТОВ «П-18» сплачено судовий збір у загальному розмірі 33 913,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією.

Виходячи з викладеного, на користь ТОВ «П-18» підлягає поверненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 33 913,60 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У касаційній скарзі представник ТОВ «П-18» просив стягнути з Київської міської прокуратури на користь ТОВ «П-18» понесені судові витрати у суді апеляційної та касаційної інстанцій. На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ТОВ «П-18» до касаційної скарги додав: договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року, укладений між ТОВ «П-18» та АО «ЕСКВАЙРС»; додаткову угоду від 07 жовтня 2024 року № 1; додаток від 28 березня 2025 року № 7 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року; додаток від 28 березня 2025 року № 8 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року; рахунок на оплату від 31 березня 2025 року за договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року (в Київському апеляційному суді) на суму 60 000,00 грн; платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 01 квітня 2025 року; додаток від 10 червня 2025 року № 11 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року; додаток від 10 червня 2025 року № 12 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року; рахунок на оплату від 17 червня 2025 року за договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15 січня 2024 року (у Верховному Суді) на суму 60 000,00 грн;платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 18 червня 2025 року, акт надання послуг від 18 червня 2025 року № 15.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Позивач 30 березня 2026 року отримав копію заяви ТОВ «П-18» про ухвалення додаткового рішення у справі. Заяву про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до Верховного Суду позивач не подав.

Враховуючи, що ТОВ «П-18» підтвердило належними і допустимими доказами факт понесення ним витрат на правничу допомогу у судах апеляційної та касаційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та стягнення з Київської міської прокуратури на користь ТОВ «П-18» витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 60 000,00 грн та у суді касаційної інстанції у розмірі 60 000,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 41, 270, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «П-18» про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «П-18» судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 33 913,60 грн (тридцять три тисячі дев`ятсот тринадцять гривень 60 копійок), що внесений згідно із платіжною інструкцією від 25 червня 2025 року № 245 на розрахунковий рахунок № UA288999980313151207000026007, отримувач - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/ 22030102, код отримувача - 37993783.

Стягнути з Київської міської прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «П-18» витрати на професійну правничу допомогу у судах апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 120 000,00 грн (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок).

Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк