Справа № 127/12105/25
Провадження № 22-ц/801/580/2026
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

24 лютого 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
з участю секретаря судового засідання Козюми Д.О. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного Товариства «Українська залізниця» адвоката Чешковського Володимира Анатолійовича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Жмудя О.О., повний текст якого складено того ж дня
у справі №127/12105/25
за позовом ОСОБА_1 (позивач), яка також діє в інтересах ОСОБА_2 
до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» (відповідача)
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась у міський суд з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вінниця на залізничному переїзді по вул. Чехова поїзд НОМЕР_4 сполученням «Вінниця-Гайворон» у складі локомотива ЧМЗ3-5548 та двох пасажирський вагонів під керуванням машиніста ОСОБА_3 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер. Внаслідок смерті ОСОБА_4 їй, як дружині та їх дитині було завдано моральну шкоду.
За вказаних обставин просила стягнути із відповідача витрати на встановлення надгробного пам`ятника ОСОБА_4 у розмірі 68 000,00 грн, а також моральну шкоду, яку оцінила у грошовому еквіваленті по 300 000,00 грн на себе та дитину. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 68 000,00 грн в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
З урахуванням ухвали про виправлення описки в судовому рішенні постановлено також стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 680,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із судовим рішенням, представник відповідача - адвокат Чешковський В.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що АТ «Українська залізниця» має бути взагалі звільнена від моральної та майнової відповідальності у даній справі в силу вимог ч. 1 ст. 1193, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, оскільки загибель потерпілого сталась внаслідок свідомого та умисного порушення ним Правил поведінки громадян на залізничному транспорті.
На думку представника відповідача, поведінка позивача свідчить не про отримання моральної компенсації, а має на меті збагачення за рахунок відповідача, оскільки позов пред`явлено через два з половиною роки після події. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Таргоній В.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 02 лютого 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні представник відповідача - Грабовська В.В. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити. 
Позивач та її представник, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 83-П від 15.10.2022 смерть ОСОБА_4 настала на залізничному переїзді по вул. Чехова. Причина смерті - сполучена травма тіла.
Постановою Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 01.12.2022 кримінальне провадження № 12019020000000556, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.10.2022, на підставі ч. 3 ст. 276 КПК України, закрито за відсутністю в діях машиніста пасажирського потягу ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КПК України, оскільки було встановлено, що причиною даної пригоди на залізничному транспорті стало порушення правил безпеки на залізничному транспорті велосипедистом ОСОБА_4 , які призвели до загибелі останнього.
Відповідно до висновку експерта № 744, під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_4 , виявлено сполучену травму тіла яка могла утворитися від твердого тупого предмета (предметів), чи співударяні об такий (такі) залізнично-транспортній пригоді та належить до тяжких тілесних ушкоджень, як така, що має ознаки небезпеки для життя в момент заподіяння. При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_4 етилового та інших спиртів не виявлено, що свідчить про його тверезий стан на момент настанням смерті.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.2015, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .
Від спільного проживання мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
На підтвердження витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_1 надала товарний чек від 03.06.2023 на суму 68 000,00 грн.
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в силу закону АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, хоча в її діях відсутня вина за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участі поїзду № НОМЕР_4 сполученням «Вінниця-Гайворон» під керуванням машиніста ОСОБА_3 .
Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував, що факт смертельного травмування ОСОБА_4 стався внаслідок його грубої необережності, а саме: порушення ним пунктів 2.2, 2.4 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
Правовідносини, що виникли між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 461/8496/15-ц зазначено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що на особу, яка завдала шкоду, покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Також ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Оскільки тепловоз ЧМЕЗ № 5548 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», тобто останнє на відповідній правовій підставі володіє ним, а машиніст вказаного тепловозу на момент події 14 жовтня 2022 року перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом «Локомотивне депо Христинівка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», тому відповідач АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).
Отже головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Таким чином в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини як власник джерела підвищеної небезпеки. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц.
Далі обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.
Так, колегія суддів зазначає, що умисел потерпілого слід відмежовувати від грубої необережності, яка за нормами ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою лише для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду.
Під умислом прийнято розуміти психічне ставлення особи до своїх дій та їх наслідків, коли особа усвідомлює характер своїх дій, передбачає їх наслідки і бажає настання таких наслідків або свідомо їх допускає. Усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку.
При необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення.
У ході розгляду справи не встановлено, що шкоди було завдано лише внаслідок умислу потерпілого.
Стверджуючи про умисність дій загиблого, що полягали в порушенні ним Правил поведінки на залізничному транспорті відповідач залишає поза увагою ту обставину, що для виключення відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки умисел потерпілого має бути спрямований не просто на порушення Правил, а й на настання відповідного наслідку у вигляді смерті потерпілого, чого в даному випадку встановлено не було. За обставинами справи потерпілий був неуважний, рухався через залізничний переїзд в навушниках, і не помітив потяг, що наближався. По справі відсутні підстави вважати, що він умисно кинувся під потяг намагаючись завдати собі смертельних тілесних ушкоджень, тобто мав намір скоїти самогубство. 
Враховуючи викладене вище правове регулювання, а також встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач має відповідати за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду внаслідок смерті особи, оскільки доказів того, що нещасний випадок внаслідок якого загинув чоловік позивача і батько їх дитини, трапився через його умисел чи дію непереборної сили, матеріали справи не містять.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Слід відхилити доводи скаржника про те, що розмір коштів, які мають бути стягнуті з відповідача у відшкодування моральної шкоди, визначений судом, не відповідає засадам розумності та справедливості, адже ступінь моральних страждань дружини та дитини загиблого у нещасному випадку особи є безсумнівно вкрай високим, що належним чином обґрунтовано судом першої інстанції в цій справі та скаржником під сумнів не ставиться.
Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права; якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб ; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Одночасно, суд першої інстанції вірно врахував, що однією з причин нещасного випадку стала груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії, що стало підставою для зменшення відшкодування позивачу завданої моральної шкоди та належним чином відповідає приписам ч. 2 ст. 1193 ЦК України щодо врахування ступеня вини потерпілого.
Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.
Намогильні споруди - це пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих (абзац шостий статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»).
Згідно з ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.
Позивач ОСОБА_1 займалася організацією поховання загиблого чоловіка та згідно товарного чека від 03.06.2023 оплатила витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 68 000 грн.
У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 зазначено, що належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є чеки, накладні, або квитанції, які засвідчують придбання такого пам`ятника та оплату послуг з його встановлення.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню таких витрат.
Такого ж висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц.
Враховуючи зазначені обставини, а також положення ч.3 ст.1193 ЦК України про те, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання, суд першої інстанції вірно зазначив, що позовні вимоги про відшкодування коштів на поховання, відшкодування коштів на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника підлягають задоволенню.
Визначаючи безпосередньо розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення із відповідача, місцевий суд правильно взяв до уваги роз`яснення, які містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про стягнення моральної шкоди у розмірі по 150 000 грн на позивача, та неповнолітню дитину, в інтересах якої діє позивач, суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи і вірно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, при цьому, місцевим судом враховано обсяг заподіяних душевних страждань позивачам, спричинених смертю сина і батька, їх глибину і невідворотність спричинених наслідків.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо судових витрат
По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного Товариства «Українська залізниця» - адвоката Чешковського Володимира Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий         І.М. Стадник 

Судді          Ю.Б. Войтко 

М.В. Матківська