ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"12" березня 2026 р. Cправа № 902/1663/25  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука В.В., за участю секретаря судового засідання Ткача Д.В., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" (вул. Шевченка, 37, м. Дніпро, 49000) 
до: Фермерського господарства "ТОП АГРО" (вул. Героїв України, буд. 37, с. Моївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24133)
про стягнення 95 000,00 грн
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № б/н від 19.11.2025 (вх. № 1780/25 від 09.12.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" з вимогами до Фермерського господарства "ТОП АГРО" про стягнення 95 000,00 грн.
Підставою для заявлених позовних вимог є порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення поворотної фінансової допомоги у визначений сторонами строк.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025, вказану позовну заяву розподілено судді Матвійчуку В.В.
У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд, ухвалою від 12.12.2025, постановив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" № б/н від 19.11.2025 (вх. № 1780/25 від 09.12.2025) залишити без руху та встановив позивачу строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.
Заявою № б/н від 16.12.2025, яка надійшла до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" 16.12.2025 (вх. № 01-34/13557/25), позивач усунув недоліки позовної заяви.
Суд за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/1663/25 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням розгляду справи по суті на 20.01.2026, про що 22.12.2025 постановив відповідну ухвалу.
15.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 14.01.2026 (документ сформований в системі "Електронний суд" 14.01.2026) (вх. номер канц. суду 01-34/424/26 від 14.01.2026).
20.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 19.01.2026 (документ сформований в системі "Електронний суд" 19.01.2026) (вх. номер канц. суду 01-34/570/26 від 20.01.2026).
Суд відклав судове засідання з розгляду справи по суті на 12.02.2026, про що 20.01.2026 постановив відповідну ухвалу.
12.02.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача надійшли додаткові пояснення № б/н від 12.02.2026 (вх. номер канц. суду 01-34/1465/26 від 12.02.2026).
Суд відклав судове засідання з розгляду справи по суті на 12.03.2026, про що 16.02.2026 постановив відповідну ухвалу.
10.03.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшло заперечення № б/н від 09.03.2026 (документ сформований в системі "Електронний суд" 09.03.2026) (вх. номер канц. суду 01-30/2421/26 від 10.03.2026), у прохальній частині якого міститься клопотання про залишення без розгляду додаткових пояснень відповідача.
На визначений час у судове засідання 12.03.2026 повідомлені належним чином сторони не з`явилися, у зв`язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З урахуванням неявки представників сторін суд зважає на положення ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Дослідивши подані відповідачем додаткові пояснення № б/н від 12.02.2026 (вх. номер канц. суду 01-34/1465/26 від 12.02.2026), суд установив, що за своїм змістом зазначені пояснення фактично є запереченнями на відповідь на відзив.
Водночас суд враховує, що ухвалою суду від 22.12.2025 відповідачу було встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для реалізації права на подання заперечень щодо відповіді на відзив, із покладенням обов`язку у разі подання таких заперечень надіслати їх позивачу у зазначений строк.
Як убачається з квитанції № 5684320 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС, відповідь на відзив була доставлена до електронного кабінету відповідача 19.01.2026 о 17:52 год.
Разом з тим додаткові пояснення № б/н від 12.02.2026 (вх. номер канц. суду 01-34/1465/26 від 12.02.2026) подано відповідачем через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" 12.02.2026, тобто з пропуском встановленого п`ятиденного строку з дня отримання відповіді на відзив.
При цьому відповідачем не подано клопотання про поновлення процесуального строку відповідно до вимог статті 119 Господарського процесуального кодексу України, а також не наведено причин його пропуску.
За таких обставин додаткові пояснення відповідача № б/н від 12.02.2026 (вх. номер канц. суду 01-34/1465/26 від 12.02.2026) разом із доданими до них документами залишаються судом без розгляду.
Дослідивши подані позивачем заперечення № б/н від 09.03.2026 (вх. номер канц. суду 01-30/2421/26 від 10.03.2026) разом із доданими до них документами, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, а також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, зобов`язані подати докази разом із поданням позовної заяви.
Як убачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" до позовної заяви № б/н від 19.11.2025 (вх. номер канц. суду 1780/25 від 09.12.2025) не було додано відповідного клопотання, а також не зазначено у змісті позовної заяви обставин, передбачених ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, зокрема щодо неможливості подання доказів у встановлений законом строк.
Крім того, суд враховує, що разом із поданими запереченнями позивачем не заявлено клопотання про поновлення процесуального строку відповідно до вимог ст. 119 Господарського процесуального кодексу України та не наведено жодних обґрунтованих причин його пропуску.
Разом з тим суд установив, що подані заперечення за своїм змістом не є заявою з процесуальних питань у розумінні Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим вони не підлягають прийняттю до розгляду разом із доданими до них документами.
У порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У судовому засіданні 12.03.2026 прийнято судове рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у березні 2020 року Фермерське господарство "ТОП АГРО" звернулося до ТОВ "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" з проханням надати безпроцентну поворотну фінансову допомогу, на що позивач погодився та підготував проєкт відповідного договору, який, однак, не було підписано відповідачем.
Позивач зазначає, що на виконання досягнутих домовленостей ним було перераховано відповідачу грошові кошти, а саме: 17.03.2020 - 30 000,00 грн (платіжне доручення № 33), 16.04.2020 - 25 000,00 грн (платіжне доручення № 43) та 18.09.2020 - 45 000,00 грн (платіжне доручення № 77), із зазначенням у призначенні платежу: "безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ".
За твердженням позивача, на неодноразові усні звернення щодо повернення зазначених грошових коштів відповідач повідомив про відсутність підстав для їх повернення, посилаючись на те, що договір про надання фінансової допомоги ним підписаний не був.
У зв`язку з цим позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 95 000,00 грн, яка була отримана відповідачем 28.10.2025 та підлягала виконанню до 03.11.2025. Оскільки у встановлений строк грошові кошти повернуті не були, позивач звернувся до суду з відповідним позовом про їх стягнення.
Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши у відзиві, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо надання саме поворотної фінансової допомоги. Зокрема, відповідач зазначає, що у призначенні платежу відсутня вказівка на поворотний характер такої допомоги.
Крім того, відповідач зазначає, що між сторонами не було укладено жодного договору про надання поворотної фінансової допомоги.
Водночас відповідач посилається на те, що законодавством передбачена можливість надання безповоротної фінансової допомоги, зокрема у випадках, коли між сторонами не укладено відповідного договору. На думку відповідача, правовою підставою для отримання такої допомоги може бути не договір, а безпосередньо норми законодавства, які допускають її надання без укладення письмового договору.
У відповіді на відзив позивач спростовує доводи Фермерського господарства "ТОП АГРО", викладені у відзиві на позовну заяву, та зазначає, що позивач ніколи не домовлявся з відповідачем про надання останньому безповоротної фінансової допомоги, яка за своєю суттю є даруванням. При цьому відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що безвідсоткова фінансова допомога, надана позивачем, мала безповоротний характер.
Також позивач зазначає, що посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 19.10.2019 у справі № 401/757/16-ц як на правовий висновок щодо неможливості вважати безповоротну фінансову допомогу наданою без достатніх правових підстав є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач фактично визнає дві обставини, які мають істотне значення для вирішення спору, а саме: отримання від позивача грошових коштів у розмірі 95 000,00 грн як фінансової допомоги; наявність між сторонами комунікації та проведення переговорів.
Крім того, позивач зазначає, що протягом 2020 року відповідач неодноразово повідомляв про намір повернути отримані грошові кошти та, з метою підтвердження свого фінансового стану, надавав позивачу копії банківських виписок за 2020 рік, а також фінансову звітність за 2019 та 2020 роки. 
Позивач також вказує, що твердження відповідача про отримання ним безповоротної фінансової допомоги спростовуються поведінкою самого відповідача.
Зокрема, відповідно до підпункту 2 пункту 292.1 Податкового кодексу України для юридичної особи будь-який дохід у грошовій формі (готівковій та/або безготівковій), матеріальній або нематеріальній формі є оподатковуваним доходом. Відтак отримана безповоротна фінансова допомога підлягає оподаткуванню єдиним податком за ставкою 3 % або 5 %.
Водночас, як убачається з фінансової звітності відповідача станом на 31.12.2020, сума грошових коштів у розмірі 95 000,00 грн, отримана від позивача, не була відображена як дохід у відповідних рядках фінансової звітності (зокрема у рядках 2120 та 2240), а також з неї не було нараховано та сплачено податки (рядки 2180 та 2270).
На думку позивача, зазначене свідчить про те, що сам відповідач не розглядав отримані від позивача грошові кошти як безповоротну фінансову допомогу. Відповідна позиція відповідача була сформована лише після звернення позивача до суду за захистом своїх прав.
Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" було перераховано на банківський рахунок Фермерського господарства "ТОП АГРО" грошові кошти у загальному розмірі 95 000,00 грн, а саме: 17.03.2020 - 30 000,00 грн (платіжне доручення № 33), 16.04.2020 - 25 000,00 грн (платіжна інструкція № 43), 18.09.2020 - 40 000,00 грн (платіжна інструкція № 77) (а.с. 9-10).
У призначенні платежу у зазначених платіжних документах зазначено: "безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ".
У зв`язку з неповерненням вказаних коштів позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про їх повернення, посилаючись на те, що між сторонами не було укладено договору про надання безпроцентної фінансової допомоги, у зв`язку з чим підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України щодо повернення безпідставно набутого майна (а.с. 11).
Зазначеною вимогою позивач просив відповідача повернути грошові кошти у сумі 95 000,00 грн до 03.11.2025.
Вказану вимогу відповідач отримав 28.10.2025, що підтверджується відомостями з офіційного вебсайту АТ "Укрпошта" (а.с. 14), однак вимогу залишив без відповіді, а грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.
Згідно із ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до зазначеної статті, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 по справі № 916/2927/17 та від 14.01.2019 по справі № 912/1188/17.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. 
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
За змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. 
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Таким чином, слід зауважити, що застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України позивачем повинно бути доведено суду обставини отримання (утримання) відповідачем вказаних коштів без достатньої правової підстави або обставини того, що певна підстава набуття коштів припинилась.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1 ст. 202, ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).
Згідно із приписами ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Судом установлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" перерахувало на банківський рахунок Фермерського господарства "ТОП АГРО" грошові кошти у загальному розмірі 95 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами.
При цьому у призначенні платежу зазначено: "безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ".
Суд враховує, що сторонами у справі не заперечується ані факт відсутності укладеного між ними договору, ані факт перерахування позивачем грошових коштів та їх отримання відповідачем.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що перерахування позивачем зазначених коштів відбулося без належної договірної підстави, а відтак отримані відповідачем грошові кошти підлягають оцінці з точки зору положень статті 1212 Цивільного кодексу України як такі, що набуті без достатньої правової підстави.
Суд також враховує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування правової підстави для отримання та подальшого утримання спірних грошових коштів.
Щодо посилань відповідача на те, що між сторонами не було укладено жодного договору про надання поворотної фінансової допомоги, а у призначенні платежу позивачем не зазначено про поворотність такої допомоги, суд оцінює їх критично з огляду на таке.
Відсутність між сторонами письмового договору сам по собі не виключає факту отримання відповідачем грошових коштів та не підтверджує наявності правової підстави для їх подальшого утримання.
При цьому зазначення у платіжних дорученнях призначення платежу "безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ" за відсутності фактично укладеного між сторонами договору не підтверджує існування належної правової підстави набуття відповідачем відповідних коштів.
Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що позивач не надав доказів того, що перераховані кошти є саме поворотною фінансовою допомогою, яка розглядається судами як різновид договору позики (зокрема, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 755/16831/19), а також на те, що відповідач не надавав згоди на отримання поворотної фінансової допомоги.
Суд зазначає, що наведені відповідачем доводи не спростовують факту отримання спірних коштів та не свідчать про наявність правових підстав для їх утримання.
При цьому відповідачем не доведено того факту, що перераховані кошти були надані позивачем як безповоротна фінансова допомога. На підтвердження зазначеної обставини відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема листування між сторонами чи інших документів, з яких можливо було б установити наявність домовленості сторін щодо безповоротного характеру таких коштів.
Водночас суд зазначає, що формування висновків виключно на підставі припущень є неприпустимим.
Суд також враховує, що станом на день ухвалення судового рішення відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення повернення на рахунок позивача отриманих грошових коштів у сумі 95 000,00 грн у досудовому порядку, як і не надано будь-яких документів, які б підтверджували повернення зазначених коштів на рахунок позивача під час розгляду справи судом.
За таких обставин, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав вважати, що грошові кошти у сумі 95 000,00 грн були набуті та збережені відповідачем без належної правової підстави, у зв`язку з цим позовні вимоги про їх стягнення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України є правомірними та обґрунтованими.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а відтак суд вважає за можливе їх задовольнити з наведених вище мотивів.
Вирішуючи питання судових витрат суд враховує таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, на відповідача покладаються витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 3 028,00 грн.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, розмір яких становить 10 000,00 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");
2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України;
3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
При цьому суд зважає, що до матеріалів справи позивачем не додано ані Договору про надання правової допомоги, з якого можливо було б встановити розмір гонорару адвоката, ані акту виконаних робіт, ані доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Матеріали справи не містять доказів сплати позивачем вартості послуг адвоката у строк, передбачений частиною восьмою статті 129 ГПК України. При цьому заяви представника позивача про намір подати такі докази після ухвалення рішення також до суду не надійшло.
З огляду викладене, беручи до уваги відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про відсутність підстав покладення таких витрат на відповідача.
Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з Фермерського господарства "ТОП АГРО" (вул. Героїв України, буд. 37, с. Моївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24133; код ЄДРПОУ 42756857) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" (вул. Шевченка, буд. 37, м. Дніпро, 49000; код ЄДРПОУ 43350830) безпідставно отримані кошти у розмірі 95 000 грн 00 коп та 3 028 грн 00 коп – витрат зі сплати судового збору.
Примірник повного судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів в ЄСІТС.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.
Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Повне рішення складено 17 березня 2026 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:
1 - до справи