РІШЕННЯ
іменем України
Справа № 285/374/26
провадження у справі № 2/0285/951/26
26 березня 2026 року  м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої – судді Михайловської А.В.
за участі секретаря судового засідання Валінкевич І.І.,

сторони у справі: позивач – АТ КБ "ПриватБанк", представники – Барановський О.М..
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" ( надалі - АТ КБ "ПриватБанк") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
установив:

Представник АТ КБ «ПриватБанк», позивач у справі, звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.07.2014 у розмірі 91 901,66 грн та судові витрати у розмірі 2 662,40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч умовам укладеного кредитного договору №б/н від 29.07.2014 між позивачем та відповідачем, останній своїх договірних зобов`язань належним чином не виконує, у зв`язку з чим перед позивачем виникла заборгованість у загальному розмірі 91 901,66 грн, з яких: 74 112,35 грн - заборгованість за тілом кредиту, 17 789,31 грн заборгованість за простроченими відсотками. Оскільки відповідач кредитні кошти не повертає у добровільному порядку, відбулося звернення до суду для захисту своїх прав.
28.01.2026 після виконання вимог ст. 187 ЦПК України провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
23.02.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив застосувати до позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У змісті відзиву на позовну заяву вказав, що при укладенні договору з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженим банк. Він не був ознайомлений з тарифами та правилами про списання, зокрема відсотків - 40,8%, тому вважає нарахування заборгованості за відсотками у сумі 17 789,31 грн необгрунтованим. Також вказав, що є особою з інвалідністю другої групи, тому звільнений від сплати судового збору.
12.03.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказавши, що банком при укладенні кредитного договору дотримано усіх істотних вимог. Вказав на те, що посилання відповідача на пропущення строку позовної давності не відповідає дійсності, оскільки строк дії перевипущеної картки встановлено до 04/2028, тому строк позовної даності не сплив, що відповідає усталеній позиції Верховного Суду .
В судове засідання представник позивача не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заявив письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, наполягає на задоволенні позову. 
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін за наявних у справі доказів.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення за наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 29.07.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу у справі кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який поступово було збільшено до 75 000,00 грн, що підтверджується випискою за договором за період із 01.08.2014 по 01.12.2025, довідками про кредитний ліміт та надання кредитної картки.
З метою отримання банківських послуг відповідач ознайомився з умовами та правилами кредитування, тарифами, підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг .
Представником позивача надано суду копію виписки по рахунку, яка відображає рух коштів по рахунку відповідача ОСОБА_1 із 01.08.2014 по 01.12.2025, отримання відповідачем кредитних коштів та розпорядження ними.
Із поданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача (договір б/н) вбачається, що кредитний ліміт змінювався, зокрема відбулося його збільшення до 75 000,00 грн.
Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 була надана кредитна картка, яка неодноразово перевипускалася у зв`язку із закінченням строку її дії. Остання була випущена 12.05.2024 строком дії до 04/2028 Картка УНІВЕРСАЛЬНА Gold.
Із наданої Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної ОСОБА_1 12.06.2024, вбачається, що сторонами кредитного договору було погоджено зміну відсоткової ставки на 40,8 % річних .
Відповідач скористався наданими позивачем кредитними коштами, що вбачається з відповідної Виписки за кредитним договором, частково сплачував відсотки за користування кредитом, але припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, чим порушив права Банку.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість відповідача ОСОБА_1 станом на 22.12.2025 складає 91 901,66 грн, з якої : 74 112,35 грн — заборгованість за тілом кредиту, 17 789,31 грн — заборгованість за простроченими відсотками.
Вирішуючи даний спір, суд керується наступними нормами права.
Відповідно до частин першої, другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).
Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Вирішуючи даний спір на підставі наданих доказів, судом достовірно встановлено факт укладення між банком та відповідачем  кредитного договору № б/н від 29.07.2014 та погодження усіх істотних умов кредитування. При цьому попередньо відповідач ознайомився з умовами та правилами кредитування, тарифами та своїм підписанням договору погодився з умовами кредитування.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
За таких обставин, суд вважає, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася, про що розписалася у заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.
Відповідно до доданого банком до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором станом на 22.12.2025, заборгованість ОСОБА_1 становить 91 901,66 грн, з якої : 74 112,35 грн — заборгованість за тілом кредиту, 17 789,31 грн — заборгованість за простроченими відсотками. 
Судом встановлено, що нараховані заборгованість по тілу кредиту не перевищує максимального розміру кредитного ліміту, встановленого на картку відповідача. 
Суму відсотків було нараховано за період з 01.07.2025 по 01.12.2025 за відсотковою ставкою 40,8% річних, що відповідає умовам підписаної сторонами договору Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських від 12.06.2024.
Розрахунок заборгованості містить розмір процентної ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по процентах, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань.
Таким чином наявними у справі доказами спростовано позицію відповідача щодо невизнання позовних вимог в частині нарахованих відсотків у зв`язку з тим, що він не був ознайомлений з тарифами та правилами про списання, зокрема, відсотків — 40,8% річних ( що становить близько 0,1 % в день та відповідає Закону України «Про споживче кредитування).
При цьому відповідачем не надано суду власного розрахунку заборгованості за кредитом чи доказів сплати кредитних коштів у повному обсязі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.
Отже, у межах строку кредитування (дії кредитної карти до 04/2028) відповідач зобов`язалася, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування коштами.
Таким чином, відповідно до вище вказаних обставин та наявних у справі доказів, суд не вбачає факту пропущення позивачем строку позовної давності у даній справі, на що посилався відповідач у відзиві на позов, тому таке клопотання не підлягає задоволенню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнаний.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру ( постанова від 23 жовтня 2024 року у справі № 753/25081/21 провадження № 61-8693св24 Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ).
На підставі викладеного, суд вважає, що наданими позивачем доказами в обґрунтування заявлених позовних вимог підтверджено його право вимоги до відповідача та правомірність нарахування заборгованості у повному обсязі, доведено та не спростовано, що відповідачем належним чином не виконано взяті на себе зобов`язання згідно погоджених умов кредитування, заборгованість не погашена, що призвело до порушення майнових прав та інтересів позивача, а тому суд приходить до висновку про повне задоволення позову.
Вирішуючи питання судових витрат, судом встановлено наступне.
При подачі позовної заяви до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір», відповідач як особа з інвалідністю 2 групи звільнений від сплати судового збору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Таким чином слід компенсувати АТ КБ "ПриватБанк" за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у сумі 2662,40 грн. 
Керуючись статтями 4, 76 – 89, 141, 258, 259, 263 – 265, 268, 273, 289, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 

ухвалив:

Позовну заяву АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.07.2014 року у розмірі 91 901 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот одна ) грн 66 коп станом на 22.12.2025.
Компенсувати АТ КБ "ПриватБанк" за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у сумі 2662,40 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Учасники справи: 
позивач – АТ КБ  "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження - м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д );
відповідач —  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 ) .
Дата складення повного судового рішення – 31.03.2026.

Суддя А.В.Михайловська