ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/717/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від скаржника: Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) – не з`явився 
від стягувача (позивача): Акціонерного товариства “Українська залізниця” – Лунгул Л.А., на підставі ордеру 
від боржника (відповідача): Хмельницької Ольги Дмитрівни - не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року на дії Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), суддя першої інстанції Желєзна С.П. повний текст складено 01.12.2025
у справі № 916/717/25
за позовом: Акціонерного товариства “Українська залізниця” , м. Київ
до відповідача: Хмельницької Ольги Дмитрівни, м. Білгород-Дністровський Одеської області
про зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги та ухвали суду першої інстанції.

У провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/717/25 за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ до ОСОБА_1 , м.Білгород-Дністровський Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 у даній справі позовні вимоги Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ було задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 , м.Білгород-Дністровський Одеської області звільнити об`єкт Регіональної філії “Одеська залізниця” АТ “Українська залізниця” від рекламної конструкції, яка розміщувалась згідно договору №ОД/ДН-1-18-348д-НЮ від 27.07.2018, шляхом демонтажу рекламної конструкції, що розташована за адресою: Одеська область, смт. Затока, поблизу залізничного переїзду 61 км + 370 м. смт. Бугаз (з лівого боку – напрямок руху в м. Білгород-Дністровський), розподілено витрати зі сплати судового збору.
08.07.2025 Господарським судом Одеської області видано два накази про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2025.
25.07.2025 Акціонерне товариство “Українська залізниця”, м.Київ звернулося до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду від 02.06.2025, на примусове виконання якого було видано наказ від 08.07.2025.
06.08.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби Максимом Тирновим було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №78771857 з примусового виконання наказу від 08.07.2025. У постанові виконавцем було повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів, а також попереджено про накладення штрафу у разі невиконання без поважних причин рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попереджено про кримінальну відповідальність.
29.10.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби Максимом Тирновим було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №78771857 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України “Про виконавче провадження”. Під час винесення зазначеної постанови виконавцем було враховано, що рішення суду боржником не виконано, за невиконання рішення на боржника накладені штрафи та направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення згідно зі ст. 63, 75 Закону України “Про виконавче провадження”.
11.11.2025 до Господарського суду Одеської області від Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ надійшла скарга, відповідно до якої стягувач (позивач) просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максима Тирнового щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.10.2025 та скасувати зазначену постанову.
В обґрунтування поданої скарги стягувач (позивач) зазначає про ухвалення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, незважаючи на можливість виконання судового рішення без участі боржника. Відсутність в матеріалах виконавчого провадження доказів вжиття виконавцем усіх необхідних заходів, передбачених Законом України “Про виконавче провадження”, для примусового виконання судового рішення, за переконанням позивача, є підставою для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.
Ухвалою від 12.11.2025 Господарським судом Одеської області прийнято скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ до розгляду, скаргу призначено до судового розгляду 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №916/717/25 скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ на дії органу державної виконавчої служби задоволено. Визнані неправомірними дії старшого державного виконавця Білгород- Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максима Тирнового щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №78771857 від 29.10.2025. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №78771857 від 29.10.2025, винесену старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максимом Тирновим. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець Тирнов М.В. закінчив виконавче провадження №78771857, не вживши всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з ухвалою суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 у справі №916/717/25.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права і неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначає, що примусове виконання рішення немайнового характеру, яке може бути виконано без участі боржника, здійснюється виконавцем з дотриманням процедури, визначеної ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» – після перевірки та повторної перевірки виконання рішення боржником, застосування відповідальності за невиконання рішення у вигляді штрафів та повідомлення правоохоронних органів про вчинення боржником кримінального правопорушення за ознакою ст. 382 Кримінального кодексу України.
Законом прямо визначено, що у разі невиконання рішення боржником у встановлений строк державний виконавець зобов`язаний здійснити такі дії: провести перевірку фактичного виконання рішення боржником (ч. 1 ст. 63); накласти штраф за невиконання рішення (ст. 75) та встановити новий строк для його виконання; провести повторну перевірку виконання після спливу додаткового строку; у разі повторного невиконання направити повідомлення до органу досудового розслідування про можливе вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України (ч. 3 ст. 63); у разі неможливості виконання рішення без участі боржника винести постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону. 
Як стверджує апелянт, цей алгоритм є вичерпним та обов`язковим. Закон не передбачає інших, додаткових чи альтернативних заходів впливу на боржника у разі невиконання рішення немайнового характеру. Демонтаж рекламної конструкції є дією, що не може бути виконана без участі боржника. Витрати, пов`язані з проведенням демонтажу рекламного засобу, його транспортуванням та зберіганням, відшкодовуються власником демонтованого рекламного засобу. Демонтаж рекламної конструкції є дією, що за своєю природою потребує особистої участі боржника, оскільки державний виконавець не має повноважень самостійно демонтувати об`єкти, що належать боржнику чи перебувають у його володінні, таке втручання було б порушенням ст. 19 Конституції України - заборона діяти поза межами повноважень. 
Скаржник зауважує, що всі передбачені законом заходи примусу державним виконавцем здійснено у межах ВП№78771857, а саме, здійснено первинну перевірку виконання (ст. 63); накладено штраф за невиконання (ст. 75); встановлено новий строк виконання; проведено повторну перевірку; направлено до органу досудового розслідування повідомлення про можливе вчинення кримінального правопорушення (ст. 63); документально зафіксовано та оформлено всі дії належним чином. 
Отже, виконавець вичерпав усі засоби примусу, передбачені законом. Державний виконавець у межах виконавчого провадження №78771857 діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачені законом, а також застосував усі можливі заходи примусового виконання, правомірно виніс постанову про закінчення провадження, не порушив жодних прав стягувача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №916/717/25, справу призначено до розгляду. 
13.01.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 по справі №916/717/25 - без змін.
Так, Акціонерне товариство «Українська залізниця», м.Київ зазначає, що накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду, відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.02.2022 у справі №910/7310/20. Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №607/2547/20. 
Стягувач зазначає, що за цією позицією накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які підтверджували би факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тому звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Отже, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось не виконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.
Відзив долучено до матеріалів справи. 
В судовому засіданні представник стягувача (позивача) підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу з мотивів, викладених письмово. 
Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку до їх електронних кабінетів ухвали про відкриття апеляційного провадження, та поштове повідомлення про направлення ухвали боржнику (відповідачу) . 
В прохальній частині апеляційної скарги скаржник заявив клопотання, у якому просив справу розглядати без участі представника відділу, яке розглянуто судом апеляційної інстанції та задоволено.
Учасник справи, який не зареєстрований в системі “Електронний суд”, а саме: ОСОБА_1 – повідомлявся судом засобами поштового зв`язку за встановленою адресою проживання. Копія ухвали, що направлялась на належну адресу ОСОБА_1 , повернулась до суду неврученою з відміткою поштового відділення: „адресат відсутній”.
Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п.5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У даному контексті судова колегія звертає увагу на те, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством, зокрема, у зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, оскільки факт неотримання ухвали суду зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (наведена позиція підтримана Верховним Судом у постановах: від 25.06.2018 у справі №904/9904/17, від 16.09.2019 у справі №904/5452/18, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19).
Водночас, апеляційний господарський суд наголошує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Боржником (відповідачем) не внесено змін щодо відомостей про реєстрацію (місцезнаходження) останнього та не повідомлено суд апеляційної інстанції про зміну зареєстрованого місцезнаходження ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, враховуючи, що копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 у справі №916/717/25 надсилалась на належну зареєстровану адресу боржника (відповідача) ОСОБА_1 , була повернута із відміткою поштового відділення “адресат відсутній”, проте, отримання зазначеної ухвали залежить виключно від суб`єктивної поведінки останньої, а тому, надіслана поштова кореспонденція суду апеляційної інстанції вважається врученою належним чином, а боржник (відповідач) є обізнаним про призначене судове засідання.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності інших представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця. 
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення представника стягувача, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 рок у справі №916/717/25 не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №916/717/25 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

У провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/717/25 за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ до ОСОБА_1 , м.Білгород-Дністровський Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 у даній справі позовні вимоги Акціонерного товариства “Українська залізниця” , м.Київ було задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 , м.Білгород-Дністровський Одеської області звільнити об`єкт регіональної філії “Одеська залізниця” АТ “Українська залізниця” від рекламної конструкції, яка розміщувалась згідно договору №ОД/ДН-1-18-348д-НЮ від 27.07.2018, шляхом демонтажу рекламної конструкції, що розташована за адресою: Одеська область, смт Затока, поблизу залізничного переїзду 61 км + 370 м. ст. Бугаз (з лівого боку – напрямок руху в м. Білгород-Дністровський), розподілено витрати зі сплати судового збору.
08.07.2025 Господарським судом Одеської області видано два накази про примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 02.06.2025.
25.07.2025 АТ “Українська залізниця” звернулося до Білгород-Дністровського ВДВС із заявою про виконання рішення суду від 02.06.2025, на виконання якого було видано наказ від 08.07.2025.
06.08.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Максимом Тирновим було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №78771857 з примусового виконання наказу від 08.07.2025. У постанові виконавцем було повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів, а також попереджено про накладення штрафу у разі невиконання без поважних причин рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попереджено про кримінальну відповідальність.
Крім того, 06.08.2025 державним виконавцем у межах виконавчого провадження №78771857 були винесені постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору. 
Постанова про відкриття виконавчого провадження №78771857 від 06.08.2025, а також інші винесені 06.08.2025 постанови були направлена на адресу стягувача та боржника засобами поштового зв`язку, що підтверджується листом від 06.08.2025. 
Проте направлене на адресу боржника поштове відправлення було повернуто з відміткою “за закінченням терміну зберігання”.
05.09.2025 представниками Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ було проведено обстеження земельної ділянки ,за результатами якого складено акт, відповідно до якого встановлено наявність рекламної конструкції та експонування на ній рекламного сюжету за адресою: смт Затока, поблизу залізничного переїзду 61 км + 370 м ст. Бугаз (з лівого боку в напрямок автомобільного руху до міста Білгород-Дністровського) у вигляді білборду однобічного (3х6) загальною площею 18 м. Вказана обставина підтверджується матеріалами фотофіксації від 05.09.2025.
05.09.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Максимом Тирновим було складено акт про невиконання ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області вимог виконавчого документа.
10.09.2025 державним виконавцем у межах виконавчого провадження №78771857 була винесена постанова про накладення на ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області штрафу у розмірі 1700,00 грн.
26.09.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Максимом Тирновим було складено акт про невиконання ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області вимог виконавчого документа.
26.09.2025 державним виконавцем у межах виконавчого провадження №78771857 була винесена повторна постанова про накладення на ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області штрафу у розмірі 3400,00 грн.
29.10.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Максимом Тирновим було складено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення відповідно до якого вирішено внести відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування та розпочати розслідування за фактом невиконання ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області вимог виконавчого документа від 08.07.2025.
29.10.2025 державним виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Максимом Тирновим було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №78771857 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України “Про виконавче провадження”. Під час винесення зазначеної постанови виконавцем було враховано, що рішення суду боржником не виконано, за невиконання рішення на боржника накладені штрафи та направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення згідно зі ст. ст. 63, 75 Закону України “Про виконавче провадження”.
11.11.2025 до Господарського суду Одеської області від Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ надійшла скарга, відповідно до якої стягувач (позивач) просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максима Тирнового щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.10.2025 та скасувати зазначену постанову.
В обґрунтування поданої скарги Акціонерне товариство “Українська залізниця”, м.Київ посилається на можливість виконання судового рішення без участі боржника, а, отже, на відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження. 
Проте, як стверджує Білгород-Дністровський ВДВС, рішення суду не може бути виконано без участі боржника, а, отже, виконавче провадження було закінчено правомірно.
Отже, предметом розгляду суду першої інстанції була наявність або відсутність підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення 29.10.2025 постанови про закінчення виконавчого провадження №78771857.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
У відповідності до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", серед іншого, визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Статтею 339-1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення передбачено положенням статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин другої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну, відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Тобто, якщо рішення суду можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо судове рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Поряд із цим колегія суддів зазначає, що Верховний Суд за результатами правового аналізу ст. 63 Закону України “Про виконавче провадження” у постанові від 07.03.2025 у справі №759/1382/19 дійшов, зокрема, висновку , що, якщо рішення суду можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо судове рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
У постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі № 924/315/17 зазначено, що обставина, що саме боржник за судовим рішенням зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки судове рішення хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та свідоме ухилення боржника від його виконання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі №910/7310/20 зробила висновок про те, що накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Судовий захист прав та законних інтересів, порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.
Також, відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 13.02.2018 у справі № 923/182/13-г, від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14, відповідно до змісту яких та обставина, що саме боржник відповідно до судового рішення зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та вчинення перешкод у його виконанні (див. постанову Верховного Суду від 23.06.2025 у справі № 910/9385/20).

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 619/562/18 зазначено, що належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим, з огляду на ст. 129-1 Конституції України. 
Верховний Суд у постанові від 23.06.2025 у справі №910/9385/20 наголосив, що установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. 
Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що виконання рішення суду від 02.06.2025 у даній справі не може ставитися в залежність від волевиявлення ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області, оскільки виконання судового рішення в даному випадку не є нерозривно пов`язаним з особою боржника. 
Таким чином, як правильно зауважено судом першої інстанції, державний виконавець Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби не був позбавлений можливості застосувати всі передбачені Закону України “Про виконавче провадження” заходи з метою виконання судового рішення, наприклад, залучити до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, з подальшим покладенням витрат виконавчого провадження на боржника.
Судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що закон не передбачає інших, додаткових чи альтернативних заходів впливу на боржника у разі невиконання рішення немайнового характеру, а демонтаж рекламної конструкції є дією, що не може бути виконана без його особистої участі, оскільки особистий характер мають лише ті зобов`язання, які об`єктивно не можуть бути виконані іншою особою, а демонтаж майна до таких зобов`язань не належить. 
З викладених обставин, складення Білгород-Дністровським відділом державної виконавчої служби актів про невиконання ОСОБА_1 , м. Білгород-Дністровський Одеської області вимог виконавчого документа, накладення на боржника штрафу та направлення повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення не є достатніми підставами для закінчення виконавчого провадження у даній справі щодо примусового виконання вимог виконавчого документа, виконання якого не є нерозривно пов`язаним з особою боржника. 
Зважаючи на вищезазначене, судова колегія констатує, що судом першої інстанції у повній мірі було встановлено обставини виконавчого провадження, надано належну правову оцінку невчиненим державним виконавцем діям під час виконання судового рішення у справі, отже, суд зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення скарги стягувача в зв`язку з передчасністю ухвалення оскаржуваної постанови, що є підставою для її скасування та визнання дій державного виконавця неправомірними..
Колегія суддів зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Тому суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апелянта фактично зводяться до незгоди з таким судовим рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав, а можливість блокування виконання рішення шляхом відмови боржника від вчинення відповідних дій суперечить конституційному принципу обов`язковості судового рішення та завданням виконавчого провадження, а саме, забезпеченню його реального виконання.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Апелянтом не доведено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції правомірність його дій щодо закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні №78771857 з примусового виконання наказу у справі №916/717/25.
З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максима Тирнового щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №78771857 від 29.10.2025 та її скасування.
Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що ухвала Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 у справі №916/717/25 прийнята з дотриманням норм процесуального закону, а доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали в порядку апеляційного провадження. 
За таких обставин оскаржувана ухвала Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №916/717/25 зміні чи скасуванню не підлягає.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 281-284, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 у справі № 916/717/25 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 у справі № 916/717/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 19.02.2026 року.
Повний текст постанови складено 23.02.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Суддя Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош