ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 06 квітня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/1066/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 24.12.2025, про звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військову службу та військовий обов`язок» за станом здоров`я за наявності інвалідності від 24.12.2025;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 24.12.2025 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військову службу та військовий обов`язок» у зв`язку з наявністю інвалідності.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.09.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи проведено проведено огляд Позивача та встановлено: згідно постанови Кабінету Міністрів України NO 1338, враховуючи наявні сть у пацієнта остеохондрозу розповсюджена форма, симетричне випинання МХД L 1 - L2, LЗ - L4,L5 -S1, ексрузії МХД L5-S1 (9 мм), звуження хребтового каналу на рівні LЗ - L4, L4 -L5 КТ від 05.02.25. Правобічного гонартрозу, пошкодження заднього рогу медіального меніску Stoller 2а, неспроможність ПХЗ, що обмежує його функціонування в помірному обсязі та дає підстави для встановлення ІІІ групи інвалідності терміном на 1 рік по причнині - Захворювання, ТАК, повязане з проходженням військової служби. Відтак, 25.11.2025 та 24.12.2025 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 2 п. б ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». Проте даний рапорт відповідачем не був розглянутий та відповідно позивач не звільнений з військової служби. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні)
Ухвалу про відкриття провадження у справі від 06.02.2026 було доставлено до електронного кабінету відповідача 08.02.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Проте, у строк встановлений судом, відповідач, до суду, відзиву на позовну заяву не надав.
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.
ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 .
25.09.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи проведено проведено огляд Позивача та встановлено: згідно постанови Кабінету Міністрів України NO 1338, враховуючи наявні сть у пацієнта остеохондрозу розповсюджена форма, симетричне випинання МХД L 1 - L2, LЗ - L4,L5 -S1, ексрузії МХД L5-S1 (9 мм), звуження хребтового каналу на рівні LЗ - L4, L4 -L5 КТ від 05.02.25. Правобічного гонартрозу, пошкодження заднього рогу медіального меніску Stoller 2а, неспроможність ПХЗ, що обмежує його функціонування в помірному обсязі та дає підстави для встановлення ІІІ групи інвалідності терміном на 1 рік по причнині - Захворювання, ТАК, повязане з проходженням військової служби.
У зв`язку із погіршенням стану здоров`я, а також із відсутністю у позивача бажання продовжувати службу, мностаннім було прийняте рішення звільнитися зі служби на підставі абзацом 2 підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військову службу та військовий обов`язок» де визначається, що військово службовці, які проходять військову службу за призивом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час проведення мобілізації та дій воєнного стану: за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
25.11.2025 позивач, перебуваючи на лікуванні у м. Кременчук, Полтавської області, направив рапорт про своє звільнення через ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було зареєстровано за вих. № 1742/5/9524.
Проте, жодної відповіді чи рішення за результатами розгляду відповідного рапорту позивач не отримав.
24.12.2025, позивач повторно направив рапорт про звільнення до військової частини НОМЕР_1 через Міністерство оборони України.
Однак, на дату звернення позивача до суду з цим позовом, жодної відповіді позивач не отримав.
Вважаючи такі дії відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно з частинами першою та другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
У силу вимоги статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 “Про загальну мобілізацію” оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Військовий стан в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, затвердженими Законами України, та на даний час військовий стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року № 2232-XII /надалі – Закон № 2232-XII/.
Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Одним із видів військової служби, відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII, є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 /надалі по тексту - Положення №1153/2008 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)/ встановлено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За приписами пункту 5 Положення №1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Сторонами визнається, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 та має статус військовослужбовця.
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період передбачені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-XII.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За приписами пункту 233 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 /надалі – Положення № 1153/, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454 /надалі – Інструкція № 170/, визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.
Відповідно до пункту 1.5 розділу І Інструкції № 170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Відповідно до положень пункту 12.11 розділу ХІІ Інструкції № 170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Як встановлено судом, 22.10.2025 позивачем було подано рапорт про його звільнення з військової служби, до яких було додано відповідний пакет документів.
Відповідно до пунктів 2-3 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку. Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Крім того суд вважає за необхідне зазначити, відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі — Закон) цей Закон регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі — Закон), його дія поширюється на відносини, що виникають під час державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби.
Військова частина, розглядаючи рапорт військовослужбовця про звільнення, реалізує владні управлінські функції у сфері проходження військової служби, а тому є суб`єктом владних повноважень у розумінні ЗУ «Про адміністративну процедуру», на якого поширюються вимоги адміністративної процедури.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 Закону адміністративне провадження розпочинається, за заявою особи щодо забезпечення реалізації її права, свободи чи законного інтересу або виконання нею визначеного законом обов`язку, у тому числі щодо отримання адміністративної послуги. 
Подання рапорту про звільнення є формою звернення особи та ініціює адміністративне провадження щодо вирішення питання про припинення публічно-службових правовідносин.
Згідно зі ст. 4 Закону адміністративний орган зобов`язаний діяти на засадах законності, обґрунтованості, пропорційності, своєчасності та неупередженості.
Відповідно до ч.1 ст. 69 Закону за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.
Частинами 1 ст. 70 Закону встановлено, адміністративний акт, як правило, приймається у письмовій (електронній або паперовій) формі. У випадках, передбачених законом, у тому числі з метою запобігання загрозі життю, здоров`ю громадян, майну або громадській безпеці, адміністративний акт може бути прийнято в усній форм.
Згідно п.3 ч.3 ст.70 Закону передбачено, що учасник адміністративного провадження або інша особа, права, свободи чи законного інтересу або обов`язку якої стосується адміністративний акт, має право вимагати від адміністративного органу оформлення адміністративного акта у письмовій формі. Таке оформлення здійснюється адміністративним органом протягом п`яти робочих днів з дня прийняття адміністративного акта. Зміст адміністративного акта, оформленого у письмовій формі, має відповідати змісту цього акта, прийнятого в усній формі.
Відповідно до ч.1 ст.74 Закону адміністративний акт набирає чинності стосовно учасника адміністративного провадження з дня доведення його до відома відповідної особи, якщо інший строк набрання ним чинності не передбачено законом або самим адміністративним актом.
Статтею 75 Закону передбачено, спосіб доведення адміністративного акта до відома особи визначається адміністративним органом відповідно до цього Закону, якщо інший спосіб не передбачений законом. Доведення адміністративного акта до відома особи здійснюється шляхом: 1) вручення акта або надсилання його поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення); 2) надсилання на адресу електронної пошти чи передачі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; 3) публічного оголошення, оприлюднення згідно з вимогами законодавства; 4) усного повідомлення у випадках, передбачених законом.
Отже, суд проаналізував викладені норми права, та прийшов до висновку, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення від 24.12.2025, направленого позивачем через Міністерство оборони України, відповідач був зобов`язаний: здійснити його розгляд у межах адміністративного провадження; прийняти індивідуальний адміністративний акт — про задоволення рапорту (накладення резолюції відповідно до Порядку №531) або про відмову в його задоволенні із зазначенням правових та фактичних підстав; довести прийняте рішення до відома позивача.
Неприйняття рішення за результатами розгляду рапорту або неповідомлення позивача про прийняте рішення свідчить про недотримання вимог статей 1,4, 36, 69– 76 Закону України «Про адміністративну процедуру» та є проявом протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Із матеріалів справи вбачається, що рапорт позивача від 24.12.2025 про звільнення з військової служби відповідачем належним чином не розглянуто, а рішення за результатами його розгляду — про задоволення або про вмотивовану відмову із відповідними правовими наслідками для позивача — прийнято не було.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рапорт військовослужбовця про звільнення від 24.12.2025 підлягає обов`язковому розгляду військовою частиною як суб`єктом владних повноважень у порядку, визначеному Законом України «Про адміністративну процедуру», з прийняттям відповідного адміністративного акта та доведенням його до відома заявника.
У разі невчинення зазначених дій має місце протиправна бездіяльність, що підлягає визнанню незаконною з покладенням на відповідача обов`язку розглянути рапорт та прийняти відповідне рішення в установленому законом порядку.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд приймаючи рішення, не перебирає на себе повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин.
У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини четвертої статті 245 КАС України).
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній нормі.
Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, шляхом визначеним судом, а саме визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 24.12.2025 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача від 24.12.2025 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти за результатами його розгляду вмотивоване рішення.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню .
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнкопп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 24.12.2025 щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.12.2025 щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти за результатами його розгляду вмотивоване рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова