ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р.  м. Київ Справа №911/3739/25 

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотір Сервіс» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Січневого прориву, 88)
до Фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 458400,00 грн
Суддя Третьякова О.О.
Секретар судового засідання Капля Є.В.
Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
Обставини справи:
В грудні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотір Сервіс» (позивач, ТОВ «Автотір Сервіс») звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича (відповідач, ФОП Аветчин Д.В.) 458400,00 грн заборгованості на підставі договору поставки.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в серпні 2025 між сторонами в спрощений спосіб був укладений договір поставки, а саме: відповідач-постачальник виставив позивачу покупцю рахунок від 18.08.2025 №124 на оплату товару (шин) у кількості 18 шт. на загальну суму 723600,00 грн; позивач-покупець в свою чергу здійснив часткову оплату цього рахунку в загальній сумі 458400,00 грн відповідно до платіжних інструкцій від 18.08.2025 №1130 та №1131. Однак, як посилається позивач, відповідач після отримання часткової передоплати товару в загальній сумі 458400,00 грн товар не поставив, передоплату позивачу не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, листи-претензії від 17.09.2025 та від 21.11.2025 про повернення передоплати залишив без відповіді.
З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача 458400,00 грн основного боргу та судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.12.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі №911/3739/25 за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті справи, підготовче засідання призначено на 22.01.2026. Ухвала суду від 15.12.2025 про відкриття провадження у справі доставлена сторонам їх електронні кабінети ЄСІТС.
В підготовче засідання 22.01.2026 з`явився представник позивача, відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Протокольною ухвалою задоволено заяву позивача про участь представника позивача в засіданнях суду в режимі відеоконференції та відкладено підготовче засідання на 11.02.2026. Про відкладення підготовчого засідання відповідача повідомлено ухвалою суду від 22.01.2026.
В підготовче засідання 11.02.2026 з`явився представник позивача, відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов в установлений строк не подав, клопотань про відкладення підготовчого засідання не заявляв. Протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив справу для судового розгляду по суті на 04.03.2026. Про призначення справи до судового розгляду по суті відповідача повідомлено ухвалою суду від 11.02.2026 через електронний кабінет ЄСІТС.
У судове засідання 04.03.2026з`явився позивач, не з`явився відповідач, який про причини неявки суд не повідомив, протокольною ухвалою судове засідання було відкладено на 18.03.2026. 
У судове засідання 18.03.2026 сторони не з`явились. Відповідно до частини 1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 9 ст.165 цього Кодексу у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Щодо неявки відповідача суд також зазначає, що відповідач був обізнаний про розгляд цієї справи судом, оскільки відповідачу в його електронний кабінет ЄСІТС були доставлені ухвали суду про відкриття провадження у справі та про призначення справи до судового розгляду по суті. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст. 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін за наявними матеріалами справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд
встановив:
18.08.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОТІР СЕРВІС» в якості покупця (позивач у справі, ТОВ «Автотір Сервіс») та Фізичною особою-підприємцем Аветчиним Дмитром Володимировичем в якості постачальника (відповідач у справі, ФОП Аветчин Д.В.) був укладений договір купівлі-продажу (тут і далі - договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого постачальник-відповідач зобов`язався продати покупцю-позивачу товар (шини) у кількості, в асортименті та за ціною, які були зазначені у рахунку-фактурі відповідача-постачальника від 18.08.2025 №124 на загальну суму 723600,00 грн, а покупець-позивач зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість.
Вказаний договір купівлі-продажу був укладений сторонами 18.08.2025 у спрощений спосіб шляхом: 
- виставлення відповідачем-постачальником позивачу-покупцю рахунку-фактуру для оплати товару (шин) у кількості, в асортименті та за ціною, які були зазначені у вказаному рахунку-фактурі від 18.08.2025 №124 на загальну суму 723600,00 грн (оферта відповідача-постачальника), та 
- часткової оплати цього рахунку-фактури позивачем (внесення позивачем-покупцем часткової передоплати за товар в загальній сумі 458400,00 грн відповідно до платіжних інструкцій позивача від 18.08.2025 №1130 на суму 220000,00 грн та від 18.08.2025 №1131 на суму 238400,00 грн (акцепт позивача-покупця). 
Копії зазначеного рахунку-фактуру від 18.08.2025 №124 на загальну суму 723600,00 грн та платіжних інструкцій позивача від 18.08.2025 №1130 на суму 220000,00 грн та від 18.08.2025 №1131 на суму 238400,00 грн (із вказаним призначенням платежу у цих платіжних інструкціях: «сплата за шину… згідно рахунку №124 від 18.08.2025») містяться в матеріалах справи.
Оскільки відповідач, отримавши 18.08.2025 передоплату (часткову передоплату) в сумі 458400,00 грн за товар, товар позивачу не поставив, позивач 17.09.2025 направив відповідачу на електронну адресу, яка була вказана в рахунку-фактурі відповідача від 18.08.2025 №124 (d.avetchin71@gmail.com), лист-претензію від 17.09.2025 із вимогою про повернення передоплати. 
В подальшому позивач направив відповідачу також рекомендованим поштовим відправленням письмову вимогу від 21.11.2025, у якій вимагав від відповідача в семиденний строк або здійснити поставку товару або повернути попередню оплату в сумі 458400,00 грн.
Доказів надання відповідачем відповіді на вказані листи-вимоги позивача та виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару позивачу або повернення передоплати в сумі 458400,00 грн матеріали справи не містять.
Звертаючись в грудні 2025 до Господарського суду Київської області з цим позовом до відповідача про стягнення 458400,00 грн передоплати (основного боргу), позивач посилається на невиконання відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення позивачу передоплати, яке виникло внаслідок порушення відповідачем зобов`язання здійснити поставку товару.
Відповідач правом на подання Господарському суду Київської області відзиву на позов не скористався, в судові засідання для розгляду справи не з`являвся, про поважні причини неподання відзиву та неявки в судові засідання суд не повідомляв. 
Вирішуючи спір та надаючи правову оцінку вищевказаним обставинам справи, які підтверджуються наявними у справі письмовими та електронними доказами, суд виходить з того, що між позивачем як покупцем та відповідачем як постачальником на підставі укладеного 18.08.2025 ними в спрощений спосіб договору купівлі-продажу (тут і далі - договір купівлі-продажу) виникли майнові правовідносини за договором купівлі-продажу.
Так, пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Факт вчинення сторонами договору купівлі-продажу шин підтверджується наявними у справі письмовими доказами, в яких зафіксований зміст цього правочину та воля сторін на його укладення, а саме виставленим відповідачем-постачальником позивачу-покупцю рахунком-фактурою від 18.08.2025 №124 для оплати товару (шин) у кількості, в асортименті та за ціною, які були зазначені у вказаному рахунку-фактурі на загальну суму 723600,00 грн, та платіжними інструкціями позивача від 18.08.2025 №1130 та №1131, якими позивач вніс часткову передоплату вказаного в рахунку-фактурі від 18.08.2025 №124 товару.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтею ст.509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Враховуючи, що в рахунку-фактурі відповідача від 18.08.2025 №124 строк поставки товару не був визначений, однак позивач-покупець 18.08.2025 сплатив часткову передоплату за товар та 17.09.2025 направив відповідачу-покупцю претензію, у якій посилався на тривале невиконання відповідачем зобов`язання поставити товар позивачу, то суд приходить до висновку про те, що відповідач відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України був зобов`язаний поставити позивачу товар в строк, який в будь-якому разі не перевищує семиденний строк від дня пред`явлення позивачем зазначеної претензії від 17.09.2025, тобто в строк до 24.09.2025.
Також суд відмічає, що в подальшому позивач направив відповідачу ще й письмову вимогу від 21.11.2025, у якій вимагав від відповідача в семиденний строк або здійснити поставку товару або повернути попередню оплату в сумі 458400,00 грн. Вказана письмова вимога від 21.11.2025 була направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням від 22.11.2025 №0911313197126, про що в матеріалах справи наявні відповідні копії накладної «Укрпошти», фіскального чеку та опису вкладення.
Доказів виконання зобов`язання з поставки товару відповідач суду не надав, тобто товар позивачу фактично не був поставлений ні у межах встановленого строку, ні після спливу цього строку.
Відповідно до положень ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати..
Факт сплати позивачем відповідачу передоплати в сумі 458400,00 грн за товар підтверджується платіжними інструкціями позивача від 18.08.2025 №1130 на суму 220000,00 грн та від 18.08.2025 №1131 на суму 238400,00 грн.
Відповідач факту отримання вказаної передоплати за товар не заперечив та не спростував, правом на подання відзиву на позов не скористався, доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та поставки товару позивачу не надав. Доказів повернення позивачу передоплати в сумі 458400,00 грн відповідач також не надав.
Таким чином, оскільки строк поставки товару за договором купівлі-продажу настав і товар не був поставлений, позивач на підставі частини 2 ст.693 Цивільного кодексу України має право вимагати від відповідача повернення передоплати в сумі 458400,00 грн.
При цьому визначене нормою частини 2 ст.693 Цивільного кодексу України право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання. Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Суд при цьому відмічає, що позивач двічі звертався до відповідача (листом-претензією від 17.09.2025 та письмовою вимогою від 21.11.2025) із вимогою про повернення позивачу передоплати в сумі 458400,00 грн, однак відповідач цю вимогу позивача не виконав, тобто наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо неповернення позивачу передоплати в сумі 458400,00 грн.
Відповідно до частини 1 ст.15 та частини 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 ст.16 Цивільного кодексу України).
Отже, суд приходить до висновку про те, що оскільки товар не був фактично поставлений відповідачем, при цьому позивач сплатив відповідачу передоплату в сумі 458400,00 грн, яку в подальшому позивач зажадав від відповідача повернути, реалізуючи таким чином право покупця на односторонню відмову від зобов`язання, то на підставі частини 2 ст.693 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача передоплати (основного боргу) в сумі 458400,00 грн є обґрунтованими, правомірними та підлягають задоволенню.
Відповідно до частин 1 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (пункт 1 частини 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Частинами 1 та 2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій справі про стягнення з відповідача 458400,00 грн основного боргу в повному обсязі.
Враховуючи повне задоволення позовних вимог, понесений позивачем судовий збір в сумі 5500,80 грн за подання цього позову відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача. 
Крім того, позивачем у цій справі в якості судових витрат заявлені також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21000,00 грн.
Суд з приводу цих витрат позивача зазначає, що частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).
Частинами 1, 2 та 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін (частина 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Представництво інтересів позивача у цій справі №911/3739/25 здійснював адвокат Носов К.В. (копія ордеру адвоката міститься в матеріалах справи).
Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 21000,00 грн позивачем надано до суду також: 
- договір про надання правничої допомоги від 17.11.2025, укладений позивачем із адвокатом Носовим К.В., відповідно до пунктів1.1 та 4.2 якого гонорар адвоката за надання правничої допомоги позивачу щодо стягнення заборгованості з відповідача складається із фіксованого гонорару в розмірі 21 000,00 грн, 
- платіжну інструкцію від 18.11.2025 №1546 на суму 21000,00 грн про сплату позивачем адвокату Носову К.В. гонорару за надання правничої допомоги згідно з договором від 17.11.2025.
Надаючи правову оцінку вищевказаним доказам понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 21000,00 грн, суд зазначає, що послуги адвоката, яrs зазначені в цих документах, пов`язані з розглядом справи № 911/3739/25, та вказана позивачем сума судових витрат на професійну (правничу) допомогу підтверджена належними та допустимими доказами.
Неспівмірності цих витрат позивача на професійну (правничу) допомогу відповідачем не доведено та судом не встановлено, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідач не заявляв. 
З огляду на викладене, проаналізувавши подані позивачем докази понесення судових витрат на оплату послуг адвоката, які відповідачем не спростовані, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення з відповідача розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 21000,00 грн є співмірним із складністю справи, характером та обсягом наданих адвокатом послуг. 
Відтак із відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 21000,00 грн.
Керуючись ст. 2, 4 - 9, 11, 13, 14, 18, 20, 73 - 80, 126, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив:
1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотір Сервіс» до Фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича про стягнення 458400,00 грн основного боргу задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Аветчина Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотір Сервіс» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Січневого прориву, 88, код ЄДРПОУ 44050621) 458400 (чотириста п`ятдесят вісім тисяч чотириста) грн 00 коп. основного боргу, 21000 (двадцять одну тисячу) грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу та 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн 80 коп. судового збору. 

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 21.04.2026.

Суддя О.О. Третьякова