ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 569/17490/25 пров. № А/857/8240/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І.,
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М. 

за участю:
представник відповідача Савчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 січня 2026 року у справі №569/17490/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення (головуючий суддя Галінська В.В., м.Рівне),
В С Т А Н О В И В:
21.08.2025 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради (далі - відповідач), в якому просила:
- поновити пропущений строк звернення до суду з позовом;
- скасувати постанову №485 Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 06.08.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності та закрити провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що спірною постановою, на підставі ст.152 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), її притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.п. 5.1.13. «Правил благоустрою м. Рівне», затверджених рішенням Рівненської міської ради від 28.04.2011 року №512. Вважала спірну постанову необґрунтованою з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02.01.2026 позов задоволено:
- поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з позовом;
- скасовано постанову № 485 Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 06.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.152 КУпАП та накладення на неї стягнення у вигляді адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., провадження у справі закрито;
- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 605 грн 60 коп.
Приймаючи рішення суд першої інстанції констатував неправомірність спірної постанови, з огляду на не доведення відповідачем обставин відображених у спірній постанові. Зокрема, суд зазначив про відсутність документального підтвердження здійснення позивачем господарської діяльності за адресою вчинення правопорушення, фіксації правопорушення, відомостей ДПС та інших доказів, що свідчили б про належність приміщення в будинку (магазину) саме позивачу. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, виконавчий комітет Рівненської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Доводи скарги загалом співставні з доводами відзиву на позовну заяву та зводяться до того, що громадянка ОСОБА_1 була ознайомлена із протоколом про адміністративне правопорушення №000602 від 24.07.2025 року. Працівник Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради повідомив її про те, що розгляд адміністративної справи відбудеться адміністративною комісією при виконавчому комітеті Рівненської міської ради. 
Відповідач вважає, що винуватість позивача у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення серії №000602 від 24.07.2025 року, поясненням ОСОБА_1 .
Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує.
Позивач у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
За змістом спірної постанови №485 від 06.08.2025 « 24.07.2025 о 09:55 год за адресою: м.Рівне, по Проспекту Миру 11А, виявлено, що громадянка ОСОБА_1 самовільно встановила рекламоносій, у вигляді великогабаритної інсталяції з елементами штучних квітів та декоративних (подарункових) коробок на будівлі, чим порушила п.п.5.1.13 Правил благоустрою м. Рівне, затверджених рішенням Рівненської міської ради від 28.04.2011 №512. За скоєне порушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу на підставі ст. 152 КУпАП.
Не погоджуючись із спірною постановою позивач звернувся до суду із позовом.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд зазначає наступне.
За змістом частини 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 №2807-IV благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону №2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.
Відповідно до підпункту «г» частини 1 статті 13 Закону №2807-IV до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
Відповідно до статті 20 Закону №2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №2807-IV правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила.
Згідно статті 42 Закону №2807-IV до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів притягаються особи, винні у порушенні встановлених норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів, самовільному зайнятті території (частини території) об`єкта благоустрою населеного пункту.
Відповідно до статті 1 Закону Україну «Про рекламу» реклама це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. В той же час, розміщення інформації про виробника товару (чи сам товар) у місцях реалізації не вважається рекламою (частина 8 статті 8 Закону Україну «Про рекламу»).
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону Україну «Про рекламу» вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.
Аналогічні положення викладені і в Типових правилах розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленими цими органами на підставі типових правил, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Рівненської міської ради затверджено Правила благоустрою міста Рівного від 28 квітня 2011 року № 512 та відповідно до пункту 5.1.13 яких визначено, що на об`єктах благоустрою міста забороняється самовільно встановлювати рекламо носії, різноманітні конструкції, інформаційно-рекламні плакати, стаціонарні малі архітектурні форми, технічні пристрої та технічні елементи, лінійні споруди та антенно-фідерні системи.
Відповідно до статті 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підтвердження вчиненого позивачем адміністративного правопорушення відповідач надав службовий лист головного спеціаліста - інспектора з благоустрою відділу виявлення незаконно встановлених тимчасових споруд, реклами та малих архітектурних форм Управління контролю за благоустроєм Департаменту муніципальної варти, скановані фотографії фасаду будівлі, протокол №000602 від 24.07.2025 про адміністративні правопорушення, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, до адміністративних матеріалів про притягнення позивача до відповідальності за ст.152 КУпАП не долучено належних доказів, котрі б підтверджували винуватість позивача у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, зокрема: доказового підтвердження щодо здійснення господарської діяльності (реєстрації) позивача за адресою фіксації правопорушення; відомостей ДПС та інших доказів, які б свідчили про належність приміщення в будинку (магазину) саме позивачу.
В контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не надав жодних змістовних пояснень в обґрунтування власної позиції щодо помилковості висновків суду першої інстанції, обмежившись лише викладом фактичних обставин справи, поясненнями щодо процедурних моментів розгляду питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той же час, щодо обставин зазначених абзацом вище, які по суті є ключовими у цій справі відповідач жодних аргументів не навів.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями ст. 90 КАС України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За правилами ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу виконавчого комітету Рівненської міської ради залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 січня 2026 року у справі №569/17490/25 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар