ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1606/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),
суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ на рішення  Господарського суду Запорізької області від 24.11.2025 (суддя Федько О.А., повний текст якого підписаний 24.11.2025) у справі № 908/1606/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ”, м. Київ 
до відповідача: Виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області Запорізька область, Василівський район, м.Кам`янка-Дніпровська
про стягнення грошової суми 
В С Т А Н О В И В:
До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ” до відповідача: Виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області про стягнення суми 65316,80 грн, яка складається з: 38656,82 грн основного боргу, 8124,15 грн пені, 3412,51 грн 3% річних та 15 123,32 грн інфляційних втрат.
В якості підстави для звернення з позовом позивач зазначив про наявність між сторонами господарських правовідносин, які врегульовані договором постачання природного газу №07-1190/21-БО-Т від 23.11.2021. Позивач доводить, що у період грудень 2021 року - травень 2022 року передав у власність Відповідача природний газ загальну суму 42662,89 грн. Відповідач оплату за переданий газ здійснив частково в розмірі 4006,07 грн, внаслідок чого заборгованість за розрахунком позивача склала 38656,82 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати вартості спожитого природного газу позивач нарахував та заявив до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати. 

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.11.2025 у справі № 908/1606/25 позов задоволено частково.
Стягнуто з Виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області на користь ТОВ “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ” заборгованість у розмірі 25290,19 грн., пеню у розмірі 4899,84 грн., 3% річних у розмірі 2268,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 10521,59 грн. та судовий збір у розмірі 1594,01 грн.
В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось ТОВ “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ”, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову що до стягнення: 13366,63 грн. – основного боргу, 1 143,69 грн. – 3% річних; 3 224,31 грн. – пені; 4 601,73 грн. – інфляційних втрат та судового збору – 828,39 грн. і прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин (березень 2022 року) діяв Закон №1618-IX, згідно якого заборона переміщення товарів, робіт і послуг поширювалася виключно на територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, тобто на території, зазначені у пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 1618-IX.
Зазначає, що обов`язок контролювати споживання газу та у разі необхідності припиняти його споживання покладається саме на споживача, а не на постачальника. Постачальник, у свою чергу, має забезпечити постачання природного газу відповідно до умов договору та в межах підтверджених обсягів. Крім того, припинення постачання природного газу непобутовому споживачу є технічно складним процесом, який не може бути здійснений одномоментно. Натомість, Відповідачем належних та допустимих в розумінні ст.ст. 77, 78 Господарського процесуального кодексу України актів про припинення як споживання, так і розподілу, та, як наслідок, постачання природного газу на об`єкти Відповідача, до матеріалів справи не представлено. Отже, саме Відповідач мав оперативно припинити споживання газу та звертатись до відповідних органів з питання можливості врегулювання взаємовідносин, які виникли між сторонами, на законодавчому рівні.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, що не є перешкодою у перегляді рішення в апеляційному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 03.12.2025 здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
11.12.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою суду від 15.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ” на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2025 у справі № 908/1606/25, ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
23.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ” (Постачальник, позивач у справі) та Виконавчим комітетом Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області, ЕІС-код 56ХS00004ЕМРS00М (Споживач, відповідач у справі) укладений Договір постачання природного газу № 07-1190/21-БО-Т від (далі – Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві природний газ, а Споживач – прийняти його та оплатити на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору).
Пунктом 1.2 Договору встановлено, що Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем для своїх власних потреб.
У пункті 2.1 Договору, встановлено, що Постачальник передає Споживачу на умовах цього Договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу з листопада 2021 року по грудень 2022 року, в кількості 7,25 тис. куб. метрів. 
Загальний обсяг природного газу, замовлений Споживачем за цим Договором, складається з сум загальних обсягів природного газу, замовлених Споживачем на всі розрахункові періоди протягом строку дії Договору (п. 2.1.1 Договору).
Згідно з п. 2.3 Договору, підписанням цього Договору Споживач дає згоду Постачальнику на включення його до Реєстру споживачів Постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
У пункті 2.4 Договору сторони, зокрема, погодили, що у будь-якому випадку обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до п. 3.5 цього Договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу.
Приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5 договору).
Відповідно до пп.3.5.1. п. 3.5 договору Споживач зобов`язується надати Постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акта надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий розрахунковий період, що складений між Оператором(ами) ГРМ та/або Оператором ГТС та Споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку Споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС та Кодексу ГРМ.
На підставі отриманих від Споживача даних та даних остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС Постачальник готує та надає Споживачу два примірники акта приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписані уповноваженим представником Постачальника (пп. 3.5.2. п. 3.5 договору).
У підпункті 3.5.3. п. 3.5 договору встановлено, що Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акта зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником Споживача, або падати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
Підпунктом 3.5.4. п. 3.5 встановлено, що у випадку неповернення Споживачем підписаного оригіналу акта до 15-го (п`ятнадцятою) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними Споживача та даними остаточної алокації відборів Споживача па Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТ С та переданим у власність Споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Згідно з п. 3.6 договору, звірка фактично використаного обсягу газу за цим Договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться Сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений Споживачу обсяг газу згідно з даними Інформаційної платформи Оператора ГТС. 
Відповідно до п. 4.1 Договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим Договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 100 куб.м газу без ПДВ – 13 658,42 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи – 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом – 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 163,89 грн за 1000 куб.м. Всього ціна газу за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим Договором становить 16 554,00 грн
Відповідно до умов пункту 5.1 договору, оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому Споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акта приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього Договору. 
Споживач має право здійснити оплату та/або передплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду. 
За умовами п. 5.3 договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього Договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розраховуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови оплати Споживачем 100% вартості природного газу, замовленого на попередній розрахунковий період, та 100% оплати вартості фактично переданого природного газу у попередні розрахункові періоди.
У разі наявності заборгованості за минулі періоди сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у черговості, визначеній в цьому пункті Договору, незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем (п. 5.4 договору). 
Згідно з п. 6.2 договору, Споживач зобов`язаний, зокрема, прийняти газ на умовах цього Договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим Договором. 
Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до п. 13.1. договору, даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.
Листом №ТОВВИХ-24-17041 від 07.11.2024 ТОВ “Оператор газотранспортної системи України”, на адвокатський запит представника ТОВ “ГК “Нафтогаз Трейдинг”, надав інформацію щодо обсягів природного газу, використаного Споживачем з ЕІС-кодом 56ХS00004ЕМРS00М, а саме в періоди: з 01.12.2021 по 31.12.2021 – 242,00 куб.м., з 01.01.2022 по 31.01.2022 – 884,21 куб.м., з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 643,53 куб.м., з 01.03.2022 по 31.03.2022 – 608,66 куб.м., з 01.04.2022 по 30.04.2022 – 183,65 куб.м, 01.05.2022 по 31.05.2022 – 15,86 куб.м. 
За результатами наданих позивачем послуг з постачання природного газу за договором від 23.11.2021 №07-1190/21-БО-Т були складені наступні акти приймання-передачі:
- акт від 31.12.2021 за грудень 2021 року, обсяг споживання газу 0,24200 тис.куб.м., загальна сума до сплати з ПДВ – 4006,07 грн;
- акт від 31.01.2022 за січень 2022 року, обсяг споживання газу 0,88421 тис.куб.м., загальна сума до сплати з ПДВ – 14637,20 грн;
- акт від 28.02.2022 за лютий 2022 року, обсяг споживання газу 0,64353 тис.куб.м., загальна сума до сплати з ПДВ – 10652,99 грн;
- акт від 31.03.2022 за березень 2022 року, обсяг споживання газу 0,60866 тис.куб.м., загальна сума до сплати з ПДВ – 10075,75 грн;
- коригуючий акт від 25.04.2025 за березень 2022 року на суму коригування в бік зменшення – 9,07 грн;
- акт від 30.04.2022 за квітень 2022 року, обсяг споживання газу 0,18365 тис.куб.м., загальна сума до сплати з ПДВ – 3037,40 грн.
Вказані Акти за спірний період підписані з боку позивача, обсяг (об`єм) спожитого газу встановлений Постачальником відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розрахована з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Відповідач частково здійснив оплату за отриманий природний газ (за період листопад-грудень 2021) в сумі 4006,07 грн, що підтверджується Інформацією СЕД АСКОД АТ “Ощадбанк” (арк.спр. 22-23).
У зв`язку з частковим виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати спожитого природного газу, позивач заявив до стягнення з відповідача вартість спожитого природного газу у періоді з січня по травень 2022 року в розмірі 38656,82 грн.
Внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання позивач керуючись п. 7.2 договору, ст. ст. 611, 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати.
Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду, за яким відкрито провадження у даній справі. 

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вартості спожитого природного газу підтверджені документально і не оплачені відповідачем, тому підлягають задоволенню в сумі 25290,19 грн за період січень-лютий 2022 року. 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 13366,63 грн за спожитий/переданий природний газ у період березень-травень 2022 року, суд відмовив, з огляду на те, що територія Кам`янсько-Дніпровської міської територіальної громади Василівського району Запорізької області визнана тимчасово окупованою в умовах воєнного стану, відтак, у даному випадку застосовуються положення статей 13 та 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”; звідси, позивач у період березень-травень 2022 року не мав права передавати/поставляти відповідачеві природний газ на підставі договору постачання природного газу № 07-1190/21-БО-Т від 23.11.2021, а такий договір з моменту окупації території Кам`янсько-Дніпровської міської територіальної громади Василівського району Запорізької області є нікчемним.
Суд погодився з доводами позивача щодо наявності правових підстав для застосування положень ст. 611, ч. 2 ст. 625 ЦК України за неналежне виконання грошового зобов`язання за період січень-лютий 2022 року.
Перевіривши за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи “Законодавство” надані позивачем розрахунки інфляційних втрат, пені та трьох процентів річних, які виконані позивачем правильно, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних та компенсаційних санкцій, які нараховані на суми заборгованості за січень та лютий 2022 року, а саме інфляційних втрат в сумі 10521,59 грн за період прострочення квітень 2022 р.- березень 2025 р, пені в розмірі 4899,84 грн за період з 16.03.2022 по 15.10.2022 та трьох процентів річних в сумі 2268,82 грн за період 16.03.2022 – 31.03.2025.
Ураховуючи встановлення судом відсутності у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів за період з березня по травень 2022 року, позовні вимоги про стягнення штрафних та компенсаційних санкцій, нарахованих на таку суму заборгованості не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, в задоволенні якої позивачеві відмовлено.

Скаржником рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Колегія суддів констатує, що рішення господарського суду оскаржується в частині відмови у стягненні 13 366,63грн. - основного боргу; 1143,69 грн. - три проценти річних; 3224,31 грн. – пені; 4601,73 грн. - інфляційних втрат та судового збору – 828,39 грн.

З урахуванням меж апеляційного оскарження, колегія суддів зазначає наступне.
Враховуючи встановлену ст.204 ЦК України презумпцію правомірності договору (яка не була спростована в межах цієї справи в порядку ст.215 ЦК України) судова колегія вважає, що він є належною підставою для виникнення та існування обумовлених цим договором взаємних прав і обов`язків сторін (у розумінні ст.ст.11, 509 ЦК України).
Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
При цьому приписи ст.525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною 2 ст.625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, визначений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адресою місцезнаходження відповідача – Виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області є: 71304, Запорізька область, Василівський район, м. Кам`янка-Дніпровська, вул. Каховська, буд. 98.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004 (діяв у спірний період до 28.02.2025), датою окупації Кам`янсько-Дніпровська міська територіальна громада Василівського району Запорізької області визначено 27.02.2022 (UA23040130000044084). 
Отже, як правильно встановив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, спірний період утворення боргу у цій справі (березень -травень 2022 року) частково охоплює час, в який за даними вказаного вище Переліку територія місцезнаходження відповідача є окупованою, що має правові наслідки згідно з чинним законодавством.
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України.
Означені положення відповідають ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у чинній редакції.
Частиною 1 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
Означені положення відповідають ч.2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у чинній редакції.
Відповідно до ч.1 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у чинній редакції) положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Згідно з ч.2 означеної статті на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті.
Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у м.Мелітополі (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23).
Об`єднана палата зазначила, що у справі №908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у ч.2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Предметом розгляду об`єднаної палати було питання застосування ч.2 ст.13 та ч.2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII у чинній редакції) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (п.1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.3).
Верховний Суд у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину 3 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України (п.7.20 постанови).
Діюча редакція цієї статті вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у п.3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.7.21 постанови).
Об`єднана палата зазначила, що з 07.05.2022 ані пункт 7 ч.1 ст.1-1, ані пункт 1 ч.3 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (п.7.22 постанови).
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій (п.7.23 постанови).
Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території Російською Федерацією в розумінні пункту 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася (п.7.25 постанови).
З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (п.7.26 постанови).
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача з 27.02.2022 є загальновідомим фактом, а також положення ст.13-1 Закону №1207-VII, позивач у період з 27.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу відповідачу.
Крім того, судова колегія враховує, що у зв`язку з перебуванням певних територій у тимчасовій окупації, оператор газорозподільних систем не контролює їх на час окупації та не має можливості відстежувати обсяги надходження газу до мереж відповідача, оскільки неможливо визначити від чиїх мереж здійснюється розподіл газу та куди він надходить під час окупації території; покази по об`єктах, розташованих на окупованих територіях, неможливо визначити об`єктивно.
З огляду на викладене, висновок Господарського суду Запорізької області про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений природний газ за період березень-травень 2022 року у розмірі 13366,63 грн. основного боргу, і похідних від нього нарахувань, є законним та обґрунтованим.
Враховуючи відсутність підстав до стягнення означеної суми основного боргу, судом першої інстанції правомірно відмовлено у стягненні нарахованих 13 366,63грн. - основного боргу; 1143,69 грн. – 3% річних; 3224,31 грн. – пені; 4601,73 грн. - інфляційних втрат та судового збору – 828,39 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У цій справі апелянтові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Господарського суду Запорізької області.
Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ “НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2025 у справі № 908/1606/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2025 у справі № 908/1606/25- залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови виготовлено та підписано суддями Івановим О.Г., Верхогляд Т.А. 10.03.2026, суддею Парусніковим Ю.Б. (через перебування у відрядженні) 12.03.2026. 

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков