Справа №601/1410/25 
Провадження № 1-кп/601/44/2026 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року        м. Кременець
Кременецький районний суд Тернопільської області 
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кременець кримінальне провадження №12024216010000034, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01 лютого 2024 року, що надійшло 12.05.2025 року з Кременецької місцевої прокуратури із обвинувальним актом про обвинувачення: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Петропавлівськ- Камчатський, Російська Федерація, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого  АДРЕСА_2 , громадянин України, з вищою освітою, неодруженого, не депутата, не судимого,
-обвинуваченого за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України 
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 
її представника – адвоката ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Стороною обвинувачення, після зміни обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України за наступних обставин. 
ОСОБА_3 спільно проживав без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 , у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_9 виховували їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У зв`язку з цим, ОСОБА_3 є кривдником в розумінні ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» як такий, що вчинив домашнє насильство шляхом спричинення тілесних ушкоджень своїй співжительці. 
22.01.2024 близько 18:00 год. у житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний умисел, направлений на умисне нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 22.01.2024 близько 18:00 год., за місцем спільного проживання у будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , у момент, коли ОСОБА_9 сиділа на підлозі на першому поверсі будинку, діючи з прямим умислом, цілеспрямовано і рішуче, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, і протиправне посягання на нього є кримінально карним, проте нехтуючи цим, наніс один удар рукою ОСОБА_9 в область лівого вуха.
Такими своїми умисними діями ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву (перфорації) барабанної перетинки лівого вуха, що на час спричинення належить до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розгляд здоров`я.
Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, а саме спричинив Осієвській умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розгляд здоров`я.
Після зміни прокурором обвинувачення, потерпіла скористалась своїм правом та підтримала обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі за ч. 1 ст. 122 КК України. Згідно якого, ОСОБА_3 спільно проживав без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 , у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_9 виховували їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У зв`язку з цим, ОСОБА_3 є кривдником в розумінні ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» як такий, що вчинив домашнє насильство шляхом спричинення тілесних ушкоджень своїй співжительці. 
22 січня 2024 року близько 18 години у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний умисел, направлений на умисне нанесення ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне нанесення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 22.01.2024 близько 18 год., за місцем спільного проживання у будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , у момент, коли ОСОБА_9 сиділа на підлозі на першому поверсі будинку, діючи з прямим умислом, цілеспрямовано і рішуче, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, і протиправне посягання на нього є кримінально карним, проте нехтуючи цим, наніс ОСОБА_9 один удар рукою в область лівого вуха.
Такими своїми умисними діями ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ( перфорації) барабанної
перетинки лівого вуха, що призвело до хірургічного порушення функції слуху, що належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я - п.п. 2.2.1 а/, в/, та 2.2.2. «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).
Таким чином, на думку сторони обвинувачення - потерпілої, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, а саме спричинив ОСОБА_9 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину не визнав та пояснив, що його вина нічим не доводиться, усе кримінальне провадження сфабриковане. Тілесних ушкоджень він потерпілій не завдавав. Просить його виправдати, оскільки потерпіла його умисно оговорила.
З`ясувавши обставини, встановлені під час кримінального провадження, та дослідивши здобуті під час судового провадження докази: покази обвинуваченого, потерпілої, свідків, експертів, письмові докази, здійснивши оцінку кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що пред`явлені ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч.2 ст. 125 КК України не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, є безпідставними, а ОСОБА_3 підлягає виправданню у зв`язку з недоведеністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 125 КК України.
За змістом статті 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст 122 КК України, надано в розпорядження суду такі докази, які в судовому засіданні безпосередньо досліджені судом.
Допитана судом свідок ОСОБА_12 показала, що 22.01.2024 року приблизно о 19 год на її мобільний телефон зателефонувала ОСОБА_9 і повідомила, що її побив ОСОБА_3 та вигнав з дому. Попросила забрати її з стоянки Почаївської Свято - Успенської Лаври. ОСОБА_13 повідомила, що коли вони перебували вдома, між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 зіштовхнув її по сходах з другого на перший поверх. Перебуваючи на першому поверсі, наніс їй удар рукою в ліве вухо. Коли свідок приїхала на місце то побачила, що ОСОБА_14 знаходилася у своєму автомобілі, збуджена та заплакана. Вийшовши з автомобіля, показала їй засохлу кров біля лівого вуха. Пошкодженого одягу свідок на потерпілій не бачила. Після цього вони поїхали в готель автомобілем свідка.
Допитаний судом свідок ОСОБА_15 суду пояснив, у вечірній час 22.01.2024 року приїхав до себе додому. На кухні застав свою дружину ОСОБА_12 і їх куму ОСОБА_9 , яка була у збудженому стані,заплакана та пригнічена. Під час розмови ОСОБА_9 йому повідомили, що її побив в цей день ОСОБА_3 , оскільки вона звинуватила його у зраді. ОСОБА_9 проживала у них 3-4 дні. До неї приходила її донька. 
Допитана судом свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що вона працює в магазині, у якому надаються послуги роздруковування на прінтері будь-яких текстових файлів та фото. До неї звернулась ОСОБА_9 з проханням роздрукувати медичну документацію та пояснила, що напередодні ОСОБА_3 за місцем їх проживання побив її, заподіявши їй тілесні ушкодження. Свідок бачила на її тілі синці. З ОСОБА_9 була ОСОБА_17 ..
Допитана судом свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що проживає по сусідству з будинком, де раніше мешкала ОСОБА_9 22.01.2024  біля 19 год з господарства Сімакова і ОСОБА_19 про допомогу. Бачила ОСОБА_9 після побиття, вона була налякана, на її руках були синці.
Допитана судом свідок ОСОБА_20 показала, що з потерпілою перебуває у дружніх стосунках. В зимовий період (дати і часу не назвала, зазначила, що це було у січні місяці) чула крик з будинковолодіння, де проживала ОСОБА_9 .. На наступний день мала розмову з Осієвською, яка їй повідомила, що напередодні її побив чоловік ОСОБА_3 .. На її тілі бачила тілесні ушкодження - синці з лівої сторони на щоці.
Допитана судом свідок ОСОБА_21 показала, що проживає по сусідству з будинком, де раніше мешкала ОСОБА_9 , підтримувала дружні стосунки із її сім`єю. 22.01.2024 біля 21 год до неї додому прибігла налякана донька ОСОБА_5 . Єлизавета та повідомила, що батько ОСОБА_3 побив матір. В подальшому під час спілкування з ОСОБА_9 , вона їй повідомила, що 22.01.2024 біля 19 год між нею та її чоловіком ОСОБА_3 відбувся конфлікт, в ході якого останній побив її, заподіявши травму вуха (перебив барабанну перетинку) та спричинив синці.
Допитана судом свідок ОСОБА_22 показала, що працює помічником нотаріуса ОСОБА_5 23.01.2024 року на її телефон надійшло СМС повідомлення від ОСОБА_3 в якому він просив, щоб вона повідомила йому коли на роботу прийде ОСОБА_9 .. Через деякий час він зателефонував і попросив, щоб вона повідомила коли прийде ОСОБА_14 , бо це може зберегти їх сім`ю. Коли на роботу прийшла ОСОБА_9 , то вона їй повідомили про прохання ОСОБА_3 , на що остання дуже розхвилювалася і просила не повідомляти йому. Вона розповіла, що ввечері 22.01.2024 між нею і ОСОБА_3 виник конфлікт і він побив її. При цьому показала свої руки на яких було видно синці. Крім цього, під час розмови вона нахилялася до неї, оскільки погано чула на ліве вухо, вона порекомендувала їй звернутися за медичною допомогою, щоб травма не призвела до втрати слуху вцілому. В цей же день у офіс прийшов ОСОБА_3 і намагався вчинити конфлікт з ОСОБА_9 , проте вона перешкодила йому це зробити. Він був агресивний, вів себе неадекватно. 
Згідно протоколу та технічних записів фіксації слідчої дії - допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_11 , проведеного в «Зеленій кімнаті» СГІД №1 м. Почаїв Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області за участю психолога та законного представника неповнолітньої, неповнолітній свідок при допиті повідомила, що проживає разом з батьком ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_9 та братом ОСОБА_10 . Свого батька охарактеризувала , як людину зверхню, жорстоку, схильну до насильства, особливо по відношенню до матері, зазначивши, що ОСОБА_3 зверхньо ставився до ОСОБА_5 .. Часто безпричинно ображав її, принижував та гнобив. Неодноразово після конфліктів батько їх виганяв з дому. Проте мати терпіла, оскільки бажала зберегти сім`ю, йшла часто на поступки. Між нею та матір`ю склалися дружні, товариські відносини, мати ділилася з нею усіма проблема, які виникали у їх стосунках з батьком. У січні 2024 року в матері закралася підозра, що батько їй зраджує. З цього приводу між ними почали виникати конфлікти та сварки, під час яких батько був дуже агресивний, нестерпний, старався максимально принизити матір. 22.01.2024 року біля 19 год свідок, перебуваючи неподалік місця свого проживання побачила, як автомобіль належний їх сім`ї швидко поїхав від будинку. Через деякий час на її телефон зателефонував батько та наказав терміново прийти додому. Коли вона повернулася до будинку, матері вдома не було, батько поводив себе дуже доброзичливо, поміг зняти верхній одяг, хоча до цього ніколи такого не робив. Надалі завів розмову в процесі якої давав настанову, що діти не повинні вмішуватися у відносини батьків, займати нейтральну позицію. Він багато говорив, просив вибачення, був дуже схвильований і поводив себе незвично. Зрозумівши, що щось не так, вона пішла в свою кімнату та зателефонувала до матері. Мама плакала і сказала, що батько її побив, що це була остання крапля, вибачилася, що не зберегла сім`ю і казала, що до батька не повернеться. На наступний день свідок пішла на роботу до матері, побачила її заплаканою, побитою, колготи були розірвані, на ногах і тілі були синці. Мати скаржилася, що не чує, оскільки батько вдарив її по щоці і вусі. Разом з матір`ю вони пішли до лікаря, який оглянув її, та повідомив, що в неї лопнула барабанна перетинка і що вона взагалі може втратити слух.
Згідно протоколу та технічних записів фіксації слідчої дії допиту малолітнього свідка ОСОБА_10 , проведеного в «Зеленій кімнаті» СГІД №1 м. Почаїв Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області, за участю психолога та законного представника малолітнього свідка, свідок при допиті повідомив, що прийшов зі школи додому 22.01.2024 та перебував на першому поверсі їх будинку в навушниках. Бачив, як тато тримав маму за руки та зводив її попереду себе по сходах з другого поверху будинку. Зняв навушники і поцікавився, що вони роблять. Батько не бив ОСОБА_9 , а казав їй спокійним тоном, щоб вона залишила їх будинок. Мама просила сина вдарити батька. Однак батько сказав свідку підніматися у свою кімнату. Тихону було цікаво і він спостерігав за батьками і бачив, як мама забрала свою сумочку та ключі від автомобіля і вийшла з будинку. Його сестри в цей час не було в будинку. Мама більше до них не повернулась. Свідок, дізнавшись про дану кримінальну справу, запитував маму за, що вона хоче посадити їх батька. Мама відповіла, що посадить будь-кого, бо має зв`язки . Свідок жодного разу не бачив, щоб батько бив маму, хоча у них часто були конфлікти та сварки. Також вони часто усією сім`єю грали ігри та дивились фільми. 
Згідно висновку експерта (з додатками таблицями) за результатами проведення судової психологічної експертизи № 806- Е від 29.04.2025 допиту малолітнього свідка ОСОБА_10 , психологічні особливості комунікативного процесу допиту у приміщенні «Зеленої кімнати», проведеного із застосуванням відеозапису, в ході якого свідок ОСОБА_10 відтворював події, характеризуються наявністю психологічно значимих умов, що відповідають психологічній специфіці реконструкції подій та не суперечать індивідуально-психологічним особливостям ОСОБА_10 .. У ході допиту ОСОБА_10 задана значна кількість відкритих питань, що не мають активного випереджального характеру, виключають несамостійність його відповідей та стимулюють до змістовного розширення повідомлень у відповідності з психологічною специфікою слідчої дії. Психологічні особливості процесу відтворення подій свідком характеризується активною увагою, відсутністю ознак пасивності, та у цілому, не мають суттєвих ознак психологічного впливу, відсутні психологічні особливості та ознаки несамостійного відтворення ним певних подій під час допиту. У комунікативній поведінці свідка констатуються психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення подій, що розслідуються за кримінальним провадженням. Ознак здійснення на свідка психологічного впливу з боку осіб, які брали участь у проведенні допиту ОСОБА_10 не виявлено. 
Покази вищевказаних свідків, допитаних судом, а ні спростовують , а ні доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 , окрім того вони не повністю узгоджуються між собою.
Таким чином заслуговують на увагу доводи захисту про те, що вказані показання отримані зі слів третіх осіб, допитані особи особисто свідками подій, що мали місце 22.01.2024 не були, інформацію, що надали суду дізналися від інших людей, відтак такі показання не можуть визнаватися допустимими доказами в силу ч. 5 ст. 95 КПК України, відповідно до якої особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, показання свідків суперечать показанням, що надавала сама потерпіла ОСОБА_9 ..
ОСОБА_9 суду пояснила, що 22.01.2024 року біля 18 год, за місцем їх спільного проживання з обвинуваченим, вони перебували на другому поверсі будинку. Між ними розпочався конфлікт, під час якого ОСОБА_23 штовхав потерпілу долонями рук по сходах з другого поверху, тримаючи лівою рукою за волосся, а правою за зап`ястя її правої руки. Потерпіла кричала. Коли вони були на першому поверсі будинку, на її крик вийшов їх син ОСОБА_24 , який намагався втрутитись у конфлікт, однак обвинувачений йому заборонив і той пішов на другий поверх будинку. Потерпіла сиділа на підлозі, а обвинувачений наносив їй удари по голові долонями рук, а також кулаком в ліве вухо та по потилиці, шарпав за волосся, від чого вона відчувала біль. Обвинувачений казав, що у нього усе схоплено і якщо вона буде себе погано поводити, то її закопають та знайдуть у лісі. ОСОБА_3 вигнав з дому ОСОБА_9 без верхнього одягу. Тоді вона зателефонувала ОСОБА_25 , яка її забрала та завезла в готель. Наступного дня вона звернулась до лікаря. До травня перебувала на лікуванні. Пояснила, що їй повідомляли про явку до експерта в м. Київ чи у м. Львів для обстеження на спеціальному приладі, однак вона відмовилась, бо є самозайнятою особою. 
Показання потерпілої ОСОБА_5 , надані нею безпосередньо в ході судового розгляду та на досудовому слідстві ( відеозаписи яких надані суду стороною обвинувачення), щодо обставин заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , є не послідовними та не повністю узгоджуються з показаннями допитаних свідків, письмовими доказами, дослідженими судом (висновками експертів, протоколом слідчого експерименту, протоколами огляду дисків та іншими), що не створює сукупність ознак і неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких, які узгоджених між собою. 
Недоведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 125 КК України, також підтверджується показаннями експертів та іншими дослідженими письмовими доказами, які надані суду стороною обвинувачення.
Згідно інформації директора КНП «Почаївська РКЛ» від 08.02.2024 року № 68 наданої на запит дізнавача СД Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_9 зверталась за амбулаторною медичною допомогою 23.01.2024 року до лікаря-отоларинголога з діагнозом: лівобічний травматичний середній отит. Додаток медична карта амбулаторного хворого №7012.
Згідно висновку експерта №72 від 22.04.2024 року ТОБСМЕ (судово-медичний експерт ОСОБА_26 ), піддати експертній оцінці відмічені у записі ЛОР-лікарем в медичній картці № 7012 від 23.01.2024 року – «округла перфорація барабанної перетинки лівого вуха» та у консультативному висновку спеціаліста КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР від 04.03.2024 року діагноз «хронічний лівобічний після травматичний рубцевий отит, хронічна лівобічна післятравматична змішана приглухуватість першого ст.» з приводу можливого травматичного походження, терміну утворення і ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, без описання стану барабанної перетинки і слухового ходу не видається можливим. Це цілком узгоджується із п. 4.13.1 цих Правил. 
Постановою дізнавача СД Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області 23.05.2024 року призначено по даному кримінальному провадженні повторну комісійну судово-медичну експертизу із залученням експертів ТОБСМЕ та лікаря сурдолога ОСОБА_27 ..
Згідно висновку експерта №20 від 28.08.2024 року комісійної судово - медичної експертизи проведеної експертами ДСУ «Тернопільське обласне бюро судово - медичної експертизи» при звернені ОСОБА_5 22 січня 2024 року до лікаря, у неї був виявлений травматичний розрив (перфорація) барабанної перетинки лівого вуха. Враховуючи встановлені при обстежені ОСОБА_5 04.03.2024 року в Тернопільській обласній консультативній поліклініці дані щодо перебігу процесу загоєння розриву барабанної перетинки в її певній анатомо - топографічній ділянці, його утворення за повідомленими обставинами події 22.01.2024 - внаслідок нанесення удару рукою в ліве вухо, не виключається. При клініко - інструментальних обстеженнях ОСОБА_5 , проведених 04 березня 2024 року в умовах спеціалізованого (сурдологічного) кабінету Тернопільської обласної клінічної лікарні, встановлені післятравматичні хронічні (тривалі у клінічному перебігу) порушення функції слуху лівим вухом - рубцевий отит та приглухуватість першого ступеня. Отже спричинена ОСОБА_9 травма лівого вуха (розрив барабанної перетинки), що призвела до хронічного порушення функції слуху, належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я - п.п. 2.2.1 а,в та 2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ 1995). Згідно дослідної частини зазначеного висновку експерта №20 від 28.08.2024 комісійна експертиза проводилася з урахуванням медичної карти № 7012 амбулаторного хворого амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Почаїв РКЗ «Кременецький центр первинної медико - санітарної допомоги». Згідно записів у зазначеній карті ЛОР - лікарем 23.01.2024 року, тобто на другий день після події описано діагноз «округла перфорація барабанної перетинки в передніх квадрантах».
Ухвалою Кременецького районного суду від 17.02.2025 року, за клопотанням сторони захисту, призначена повторна експертиза.
Захисником обвинуваченого подано до суду та досліджено під час судового розгляду висновок експерта № 31-54-2025 від 23.05.2025 року (повторної комісійної експертизи) за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12024216010000034, проведеної експертами ДСУ «Головне бюро судово - медичної експертизи МОЗ України». При цьому у розпорядження експерта надано усі медичні обстеження ( лор –лікаря, лікаря отоларинголога, сурдолога) та матеріали цього кримінального провадження. За результатами експертного дослідження комісія сформувала наступні підсумки щодо розриву барабанної перетинки та розладу функції органу слуху. Відновлення анатомічної цілісності розриву барабанної перетинки та функції саме барабанної перетинки, відбувається в строк до 21 дня, але понад 6 днів, тобто: травма лівого вуха у вигляді розриву барабанної перетинки, відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
У зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від проходження саме об`єктивного методу обстеження (реєстрації коротко - латентних слухових викликаних потенціалів) в межах цієї експертизи, експертним шляхом підтвердити наявність у неї розладу функції органу слуху неможливо. В той же час, навіть якщо зазначене в наданій медичній документації зниження слуху на ліве вухо, як наслідок перенесеної перфорації (розриву) барабанної перетинки у ОСОБА_5 і має місце, то ступінь тяжкості тілесного ушкодження необхідно оцінювати виключно за критерієм стійкої втрати загальної працездатності, оскільки встановлені за даними аудіометрії ступінь порушення слуху ОСОБА_5 (відстань сприйняття шепітної мови, зниження слуху на певну кількість децибелах на певних частотах) є таким, які не відповідають критеріям навіть 5% стійкої втрати загальної працездатності. При виявлені у людини наявності 5% стійкої втрати загальної працездатності тілесне ушкодження, яке стало причиною цього, буде віднесено до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за критерієм стійкої втрати загальної працездатності.
Згідно висновку експерта №04 від 27 лютого 2025 року ДСУ ТОБСМЕ у ОСОБА_5 виявлений травматичний розрив барабанної перетинки лівого вуха, який у подальшому перебігу травматичного процесу призвів до хронічного порушення функцій слуху (рубцевого отиту та приглухуватості першого ступеня). Показання ОСОБА_28 щодо обставин виникнення у неї травми лівого вуха цілком узгоджуються з механізмом утворення розриву барабанної перетинки у певній анатомо-топографічній ділянці, про що вказано у висновку експерта №20.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 69 від 28.01.2025 року ( через майже рік після події) ОСОБА_9 за теперішнього часу психічними захворюваннями не страждає. Аналіз досліджених за провадженням обставин дозволяє зробити висновок, що в результаті нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень 22.01.2024 р. їй були спричинені негативні психологічні переживання, відбулись негативні зміни психоемоційного стану, які проявились емоційною напруженістю, лабільністю, тривожністю, відчуттям образи, приниження, що відобразилось на продуктивності її роботи та на соматичному здоров`ї – погіршився сон, появились головні болі та коливання артеріального тиску, відчуття втомленості, тобто обставини психотравмуючої ситуації погіршували соціальне функціонування та якість життя ОСОБА_5 , обумовили формування негативних переживань та змін, інтенсивність яких зменшувались в силу задовільних компенсаторних можливостей, вжитих психотерапевтичних заходів та природного плину часу. Ситуація 22.01.2024 р. була для ОСОБА_5 психотравмувальною, погіршувала її соціальне функціонування та якість життя, обумовила формування негативних психоемоційних переживань.
Допитаний в судовому засіданні голова експертної комісії Головного бюро CME МОЗ України ОСОБА_29 щодо висновку експерта № 31-54-2025 від 23.05.2025 року суду пояснив, що відновлення анатомічної цілісності розриву барабанної перетинки та функції саме барабанної перетинки, відбувається в строк до 21 дня, але понад 6 днів, тобто: травма лівого вуха у вигляді розриву барабанної перетинки, відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я). В той же час, навіть якщо зазначене в наданій медичній документації, зниження слуху на ліве вухо, як наслідок перенесеної перфорації (розриву) барабанної перетинки у ОСОБА_5 і має місце, то ступінь тяжкості тілесного ушкодження необхідно оцінювати виключно за критерієм стійкої втрати загальної працездатності. Оскільки встановлені за даними аудіометрії ступінь порушення слуху ОСОБА_5 (відстань сприйняття шепітної мови, зниження слуху на певну кількість децибелах на певних частотах) є таким, які не відповідають критеріям навіть 5% стійкої втрати загальної працездатності. При виявлені у людини наявності 5% стійкої втрати загальної працездатності тілесне ушкодження, яке стало причиною цього буде віднесено до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за критерієм стійкої втрати загальної працездатності. Вважає, що виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді розриву барабанної перетинки відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, їх оцінку потрібно проводити за критерієм стійкої втрати загальної працездатності.  Критерій - тривалість розладу здоров`я - застосовувати до травми вуха не можна, оскільки він не має до цього жодного відношення. Така рана - легке тілесне ушкодження. Після відновлення анатомічної цілісності - загоєння - застосовується лише втрата працездатності для визначення ступеня тяжкості.
Допитаний в судовому засіданні голова експертної комісії Тернопільського обласного бюро СМЕ ОСОБА_30 , суду пояснив, що експертна комісія, до якої був залучений ініціатором призначення експертизи, вузькопрофільний спеціаліст (член комісії) ОСОБА_27 , завідувач сурдологічним кабінетом КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР («TOKJ1»), лікар - отоларинголог вищої кваліфікаційної категорії, стаж роботи за фахом 30 років, кандидат медичних наук, експерт групи експертів Департаменту охорони здоров`я Тернопільської обласної військової адміністрації (ДОЗ ТОВА) за напрямами «Отоларингологія. Дитяча отоларингологія. Сурдологія», при оцінці ступеня тяжкості тілесного ушкодження - травматичний розрив (перфорація) барабанної перетинки лівого вуха ОСОБА_5 - прийшла до переконання, що його слід оцінювати за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я - п.п. 2.2.1 а,в та 2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», оскільки окрім відновлення анатомічної цілісності розриву барабанної перетинки та функції саме барабанної перетинки у потерпілої констатовано післятравматичні хронічні (тривалі у клінічному перебігу) порушення функції слуху лівим вухом - рубцевий отит та приглухуватість першого ступеня. Тяжкість тілесних ушкоджень за критерієм «тривалість розладу здоров`я» повинна оцінюватися за порушенням анатомічної цілісності тканини і органів та їх функцій. При клініко - інструментальних обстеженнях ОСОБА_5 , проведених 04 березня 2024 року в умовах спеціалізованого (сурдологічного) кабінету Тернопільської обласної клінічної лікарні, встановлені післятравматичні хронічні (тривалі у клінічному перебігу) порушення функції слуху лівим вухом - рубцевий отит та приглухуватість першого ступеня. Отже спричинена ОСОБА_9 травма лівого вуха (розрив барабанної перетинки), що призвела до хронічного порушення функції слуху, належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я. Для об`єктивного проведення експертного дослідження, при тілесних ушкодженнях, що були виявлені у ОСОБА_5 , обов`язково потрібно залучати спеціаліста лікаря - отоларинголога. За таких обставин вважає, що виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я, їх оцінку потрібно проводити за критерієм «тривалість розладу здоров`я»,а не за критерієм «стійкої втрати загальної працездатності».
Допитаний в судовому засіданні член експертної комісії - спеціаліст ОСОБА_27 , завідувач сурдологічного кабінету КНП «ТОКЛ» ТОР , лікар отоларинголог вищої кваліфікаційної категорії, стаж роботи за фахом 30 років, кандидат медичних наук, експерт групи експертів Департаменту охорони здоров`я Тернопільської ОВА за напрямами «Отоларингологія. Дитяча отоларингологія. Сурдологія» суду пояснив, що до проведення вказаної експертизи був залучений на підставі постанови слідчого та листа ДОЗ Тернопільської ОВА. Він двічі обстежував ОСОБА_9 (04.03.2024 та 12.06.2024), про що складав відповідні висновки. Частково інформація у висновках зазначалась зі слів обстежуваної і у нього немає можливості її перевірити, оскільки це є суб`єктивний критерій (обстежувана відповідає на запитання щодо її стану здоров`я). Він не є судовим експертом, який попереджається про кримінальну відповідальність, а був залучений лише як спеціаліст, хоча і підписував експертний висновок. За результатами обстеження встановлено діагноз хронічний лівобічний післятравматичний рубцевий отит. Хронічна лівобічна післятравматична приглухуватість І (першого ступеня). Сам діагноз, згідно «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», які затверджені Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року та погоджені з МВС України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки України є в переліку діагнозів, при якому спричинене тілесне ушкодження слід кваліфікувати як легке. Однак комісія прийшла до переконання, що зазначені тілесні ушкодження слід кваліфікувати, як середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Підстав для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_5 за критерієм стійка втрата загальної працездатності у комісії не було, оскільки такий критерій поєднує медичну і соціальну складову. Зокрема підлягають врахуванню при визначенні стійкої втрати загальної працездатності професія, рід занять особи, а також інші особисті чинники, які мають чи можуть мати визначальне значення щодо встановлення тяжкості тілесних ушкоджень за вищевказаним критерієм. Жодних таких підстав на час проведення експертизи виявлено не було, а відтак об`єктивними критерієм виявленого тілесного ушкодження в ОСОБА_5 у вигляді хронічного лівобічного післятравматичного рубцевого отиту, хронічної лівобічної післятравматичної приглухуватості І (першого ступеня) є тривалість розладу здоров`я. На час її першого обстеження (04.03.2024) пройшов 21 один день з часу часткової втрати функції слуху, що повністю узгоджується із п.1.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», які затверджені Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року та погоджені з МВС України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки України і відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 102 КПК у висновку експерта повинно бути зазначено: докладний опис проведення досліджень, у тому числі методи застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка.
В пункті 1.4. Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз» зазначено, що: під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.
Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження)) належить до компетенції експерта.
Відповідно до п. 2.2. Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз» експерт зобов`язаний повідомити в письмовій формі органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), про неможливість її проведення та повернути надані матеріали справи та інші документи, якщо поставлене питання виходить за межі компетенції експерта або якщо надані йому матеріали недостатні для вирішення поставленого питання, а витребувані додаткові матеріали не були надані.
Так, стаття 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо, об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до п. 1.2.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, згідно з процесуальним законодавством України експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи. Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).
Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше.
Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.
Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання.
Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.
В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження.
Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.
Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.
Представник потерпілої вважає, що експертиза № 31-54-2025 від 23.05.2025 року проведена з істотним порушенням процесуальних норм, які регламентують порядок призначення та проведення судових експертиз, а відтак є недопустимим доказом. Окрім того зазначає, що висновок експерта № 31-54-2025 від 23.05.2025 року (повторної комісійної експертизи) за матеріалами кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12024216010000034 проведеної експертами ДСУ «Головне бюро судово - медичної експертизи МОЗ України» потерпілій ОСОБА_9 , у встановленому в порядку ст.290 КПК України, відкритий не був, оскільки вручений їй через прокурора, а не надісланий поштою. 
Відповідно до п.19 ч.1 ст. 3 КПК України - сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом: з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України - кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате дізнавачем, слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження без обтяжуючих обставин).
Вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України інкримінується обвинуваченому ОСОБА_3 , а за таких обставин потерпіла ОСОБА_9 , та її представник набули статусу сторони обвинувачення у кримінальному провадженні.
При цьому відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК потерпілий, його представник та законний представник віднесені до сторони обвинувачення лише у випадках, установлених цим Кодексом (зокрема, у разі зміни прокурором обвинувачення в суді або при його відмові від обвинувачення; у разі здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення). І лише у таких випадках обов`язок відкриття матеріалів за ст. 290 КПК може покладатися на потерпілого.
Отже з врахуванням правової позиції Верховного Суду сформованої щодо статусу потерпілого в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, на сторону захисту покладається обов`язок відкрити потерпілому, його представнику додаткові матеріали здобуті під час судового розгляду.
У частині 12 статті 290 КПК України вказано - якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч.9 ст.290КПК України). 
Судом встановлено, що сторона захисту відкрила висновок експертизи, до зміни прокурором обвинувачення, тобто при підтриманні обвинувачення прокурором, а не потерпілим. Копія висновку надана потерпілій прокурором. Отже повністю дотримано вимоги п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України.
Окрім того, по даному кримінальному провадженню проведено чотири експертизи різними експертними установами та експертами, із залученням спеціаліста для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_9 за обставин нею зазначених. В ході допиту експертів судом з`ясовано, що ними не заперечувалось те, що діагноз - рубцевий (післятравматичний) отит та приглухуватість першого ступеня, згідно класифікатора тяжкості травм, переліку діагнозів та часового терміну їх загоєння відносить вказану травму до легких тілесних ушкоджень. Оскільки обстеження ОСОБА_5 лікарями лікувальних закладів та лікарем сурдологом ОСОБА_27 відбувся за суб`єктивним методом (коли експерт встановлює причинний зв`язок на підставі скарг пацієнта і не може перевірити достовірність його слів), а від об`єктивного методу обстеження (реєстрації коротко-латентних слухових викликаних потенціалів) ОСОБА_9 в межах експертизи, проведеної Державною спеціалізованою установою Головного бюро судово-медичної експертизи, яка призначалась слідчим суддею Кременецького районного суду відмовилась, а також відмовилась від зазначеного обстеження при вирішенні судом клопотання про призначення повторної експертизи, судом, з врахуванням пояснень допитаних експертів та думки сторін, відмовлено у призначені додаткової експертизи. 
Обґрунтовуючи свої висновки про причетність ОСОБА_3 до вчинення вказаних злочинів, як орган досудового слідства, так і прокурор та потерпіла в судовому засіданні, крім показань свідків, експертів та висновків експертиз в основу обвинувачення поклали такі письмові та речові докази, які досліджувались судом в судовому засіданні.
Згідно витягу з ЄРДР №12024216010000034 01.02.2024 року зареєстровано провадження по заяві ОСОБА_5 від 31.02.2024 року правова кваліфікація ч.1 ст. 125 КК України та ч. 1ст. 122 КК України. Короткий виклад обставин: 22.01.2024 близько 18:00 год., за місцем спільного проживання у будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 у ході словесного конфлікту, співмешканець ОСОБА_3 наніс заявниці два удари кулаком правої руки в ділянку лівого вуха та потилиці, в результаті чого спричинив останній тілесні ушкодження.
Постановою від 01.02.2024 року начальником СД Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області призначено групу дізнавачів у даному кримінальному провадженні.
Постановою від 19.12.2024 року заступника начальника СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області призначено слідчу групу в даному кримінальному провадженні.
Постановою від 01.02.2024 року заступником керівника окружної прокуратури призначено групу прокурорів у даному кримінальному провадженні.
03.09.2024 року дізнавачем СД Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області перекваліфіковане кримінальне провадження з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 1ст. 122 КК України.
13.09.2024 року визначено підслідність вказаного кримінального провадження за СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області.
14.01.2024 року керівником Кременецької окружної прокуратури змінено групу прокурорів у даному кримінальному провадженні. 
Постановою від 17.03.2025 року керівником Кременецької окружної прокуратури клопотання слідчого СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області від 13.03.2025 задоволено та продовжено строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні до трьох місяців.
11.04.2025 року першим заступником керівника Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_31 погоджено клопотання про продовження строку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні до шести місяців. Та ухвалою слідчого судді Кременецького районного суду 16.04.2025 року вказане клопотання задоволено. 
Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 125 КК України, сторона обвинувачення доводить іншими доказами, а саме: протоколом проведення слідчого експерименту, згідно якого потерпіла надає покази щодо події, однак у відсутності статиста не відтворює механізму їх спричинення. 
З врахуванням цього спроможними є доводи захисника щодо визнання недопустимим вказаного доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
У протоколі слідчого експерименту зазначено, що його було проведено з метою перевірки і уточнення відомостей, викладених у протоколі допиту ОСОБА_5 , однак вказана мета відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України має досягатися шляхом відтворення дій, обстановки та обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Натомість, як вбачається з протоколу, відтворення жодних дій або обстановки та обставин подій, що мали місце 22.01.2024 не проводилось, будь-яких дослідів або випробувань для встановлення обставин кримінального правопорушення не проводилося, фактично дізнавачем проведено опитування потерпілої із дублюванням показань, викладених у протоколах допитів останньої.
Крім того, у протоколі не зазначено для уточнення якого саме протоколу допиту потерпілої був проведений слідчий експеримент, оскільки, як пояснювала потерпіла, вона неодноразово допитувалась під час досудового розслідування. 
Згідно з усталеною судовою практикою щодо визнання протоколу слідчого експерименту, проведеного не в порядку та не у спосіб, встановлений кримінально процесуальним кодексом недопустимим доказом, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 11.07.2023 у справі № 275/368/19 звертає увагу, що оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення, а не саме по собі джерело доказів. У випадку оцінки результатів слідчого експерименту суд має визначити допустимість не самого протоколу слідчого експерименту, а відомостей, які в ньому містяться.
Не можуть бути визнані допустимими позасудові показання особи, навіть якщо вони викладені у протоколі слідчого експерименту, якщо вони по суті становлять допит особи і протокол не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
У постанові від 14.09.2020 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши справу № 740/3597/17, дійшла висновку, що метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.
Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
Відтак, протокол проведення слідчого експерименту від 08.02.2024 за участі потерпілої ОСОБА_5 , не містить жодного відтворення дій, обстановки та обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, необхідних для встановлення обставин кримінального правопорушення, а отже не відповідає вимогам до проведення слідчого експерименту, встановленим ч. 1 ст. 240 КПК України, та не є допустимим доказом відповідно до ст.ст. 85, 86 КПК України, оскільки проведений не в порядку, встановленому кримінально процесуальним кодексом, та не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у вказаному кримінальному провадженні.
Постановою від 19.02.2024 року дізнавачем СД Кременецького РВП визнано та приєднано до цього кримінального провадження в якості речового доказу компактдиск з аудіофайлом .
Слідчим складено протокол стенографування від 26.04.2024, яким здійснено огляд оптичного диску з інформацією із відеозаписом про події, що відбулися 22.01.2024, натомість в описовій частині протоколу викладено інформацію, отриману шляхом прослуховування наданого ОСОБА_9 компакт диску Philips DVD-R, а саме аудіо файлу з інформацією про події, що відбулися 22.01.2024
Сторона захисту вважає, що слідчим порушено порядок долучення вказаного диску як доказу, що встановлений ч. 1 ст. 220 КПК України, не здійснено огляд вказаного диску в порушення ст. 237 КПК України, а також не встановлено зміст диску, не визначено місце, дати та часу подій, зафіксованих на диску, не проведена ідентифікація дійових осіб, голоса яких записані на диску, та не підтверджено належність голосу на записі саме ОСОБА_3 , тобто порушено порядок складення протоколу проведення процесуальної (слідчої) дії, передбачений ст. 104 КПК України.
Крім того, у постанові про визнання компактдиску DVD-R з аудіофайлом речовим доказом та передачу його на зберігання від 19.02.2024 не зазначено яким критеріям речового доказу, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України, відповідає вказаний об`єкт, та не обґрунтовано, що вказана річ містить будь-які відомості на підтвердження факту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Також суду надано протокол від 20 січня 2025 року огляду старшим слідчим СВ Кременецького РВП відеозапису з камери відеоспостереження із приміщення офісу, де працює ОСОБА_9 із подією, яка мала місце 23.01.2024 року, тривалістю 1 хв.02 с. та сам відеозапис, який досліджений судом. На вказаному відео ОСОБА_9 сидить за робочим столом на якому розташовані комп`ютер та папери. До офісу заходить ОСОБА_3 , підходить до її столу, вони про щось розмовляють та на 22 с ОСОБА_3 скидає із правого краю столу усі наявні на ньому канцелярські прилади. На 27 с. заходить помічник нотаріуса ОСОБА_32 та показує ОСОБА_3 рукою на вихід, стає перед ним та намагається відвести подалі від столу. На 56 с. ОСОБА_3 виходить з кабінету, жестикулюючи руками. 
Постановою від 21.01.2025 р. старшим слідчим СВ Кременецького РВП визнано вказаний диск речовим доказом та приєднано до матеріалів даного кримінального провадження. 
Заслуговують на увагу твердження сторони захисту, що вказаний доказ є неналежний, оскільки відеозапис не містить інформацію про наявність в діях ОСОБА_3 ознак інкримінованих йому кримінальних правопорушень. На відео зафіксовано лише розмову між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в приміщенні офісу останньої, що ніяким чином не доводить факт вчинення будь-якого злочинного діяння. 
Судом також досліджено наданий стороною обвинувачення в якості доказів протокол додаткового допиту потерпілої ОСОБА_5 від 20.12.2024, складений слідчим СВ Кременецького РВП ГУ НП в Тернопільській області ОСОБА_33 , в якому міститься інформація надання потерпілою слідчому звуко-записувального пристрою з вбудованим флеш-накопичувачем та кабелем-перехідником до нього, на яких наявна розмова ОСОБА_3 з невідомим абонентом, під час якої він зізнається у тому, що наносив удар своїй дружині. У цьому ж протоколі ОСОБА_9 одночасно просить видати їй звуко-записувальний пристрій з вбудованим флеш-накопичувачем та кабелем-перехідником до нього, а саме прослуховувальний засіб «Mini А8», серійний номер: 6863586073162350 та прослуховувальний пристрій марки «GF 09», серійний номер: 6050231715, оскільки останні не містили карт пам`яті.
Сторона захисту зазначає, що в матеріалах кримінального провадження міститься розписка Осієвської від 20.12.2024 про отримання ОСОБА_9 від слідчого ОСОБА_34 прослуховувального засобу «Mini А8», серійний номер: 6863586073162350 і прослуховувального пристрою марки «GF 09», серійний номер: 6050231715. Зазначене свідчить, що до моменту складення протоколу слідчим ОСОБА_35 надавалися потерпілій вказані прослуховуючі технічні пристрої для цілеспрямованого та протиправного втручання в приватне життя ОСОБА_3 з метою отримання будь-яких відомостей на доведення винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, що визнається незаконним в силу ст. 258 КПК України.
Крім того, стороною обвинувачення у судовому засіданні в якості доказів надано протокол огляду відеозапису звукозаписувального пристрою з вбудованим флеш- накопичувачем та кабелем-перехідником до нього, на якому наявна розмова ОСОБА_8 з невідомим абонентом під час якого він зізнається у тому, що наносив удар своїй дружині, який добровільно видала Осієвська, складений старшим слідчим СВ Кременецького районного відділу поліції ГУ НП в Тернопільській області ОСОБА_36 від 20.12.2024.
При відкритті даного звукозаписувального засобу слідчим встановлено аудіо файл об`ємом 24322 КБ, на якому містить телефонна розмова ОСОБА_3 з невідомим абонентом. 
Захист вважає, що це свідчить про те, що слідчим складено протокол огляду доказу не у відповідності до правил, встановлених ч. 1 ст. 220 КПК України та ст. 237 КПК України.
У постанові старшого слідчого ОСОБА_36 від 20.12.2024 про визнання речовим доказом зазначено, що нібито на звукозаписувальному пристрої з вбудованим флеш-накопичувачем та кабелем-перехідником до нього міститься інформація про те, що ОСОБА_3 зізнається невідомому абоненту у тому, що наносив удар своїй дружині ОСОБА_9 , внаслідок чого у останньої лопнула барабанна перетинка.
Однак, з вказаного звукозапису, невідомо чи дійсно звукозапис, що міститься на флеш-накопичувачі, зроблений з телефона ОСОБА_3 , оскільки в протоколі не зазначено характеристик вказаного носія інформації. Крім цього, також невідомо чи належить голос, що міститься на звукозаписі ОСОБА_3 , оскільки ідентифікувати особу, якій належить голос на записі можливо виключно шляхом проведення фоноскопічної експертизи, яка у вказаному кримінальному провадженні проведена не була.
З протоколу огляду відеозапису не зрозуміло контексту розмови, про кого і про що розмова, не вказується імен та прізвищ, неможливо персоналізувати осіб, чиї голоси були записані і де чия пряма мова. Однак зазначено, що розмова перекладається на українську мову, тобто не є оригіналом та прямою мовою.
Сторона захисту вказує, що у постанові про визнання речовим доказом звукозаписувального пристрою з вбудованим флеш-накопичувачнем та кабелем- перехідником до нього від 20.12.2024 слідчим взагалі не обґрунтовано яким критеріям речового доказу, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України, відповідає вказана річ. Слідчим у постанові зазначено, що на записі міститься інформація, що підтверджує факт нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , однак жодних доказів на підтвердження зазначеного слідчий не наводить. Відтак, запис не містить будь-яких відомостей на підтвердження факту вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а отже такі твердження слідчого є необгрунтованими, безпідставними, а доказ неналежним, оскільки не підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у вказаній кримінальній справі.
Суд вважає, що вказані заперечення сторони захисту є спроможними. Прослуховувальний засіб та пристрій були надані потерпілою ОСОБА_9 в порушення порядку надання та огляду доказів, передбаченого ч. 1 ст. 220 КПК України та ст. 237 КПК України. Окрім того, це є втручанням в приватне життя особи та порушенням порядку проведення негласних слідчих розшукових дій. Слідчим СВ Кременецького РВП ГУ НП в Тернопільській області ОСОБА_33 надано ОСОБА_9 зазначені у розписці технічні пристрої для здійснення цілеспрямованого запису розмови ОСОБА_3 не в порядку проведення оперативно- розшукової діяльності, що згідно зі ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у ч. 1 цієї статті, натомість проведення її громадськими, приватними організаціями та особами забороняється.
Відповідно до ст.ст. 31, 32 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочину чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Крім того, здійснення запису телефонних розмов є також порушенням ст. 8 Конвенції ЄСПЛ, яка передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Негласні слідчі (розшукові) дії можуть проводитися виключно на підставі ухвали слідчого судді відповідно до ст.ст. 246, 248 КПК України.
За правилами ст. 258 КПК України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді.
Прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний звернутися до слідчого судді з клопотанням про дозвіл на втручання у приватне спілкування в порядку, передбаченому статтями 246, 248, 249 цього Кодексу, якщо будь-яка слідча (розшукова) дія включатиме таке втручання.
Втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. 
Відповідно до ст. 260 КПК України аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.
Відтак, за обставин даної справи вбачається, що здійснення ОСОБА_9 запису телефонної розмови, як зазначив слідчий, обвинуваченого з невідомим абонентом є порушенням ст. 258 КПК України, в якій передбачається, що ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування
Конституційний Суд України 20.10.2011 року у справі за № 12-рп/2011 зазначив, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно з частиною другою статті 66 Кодексу речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок ініціативних, цілеспрямованих, а не ситуативних (випадкових) дій із застосуванням власних (приватних) технічних засобів злочинного діяння, не в процесі оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», неминуче приводити до неможливості використання отриманих в результаті таких порушень доказів.
Отже, вказані докази отримані з істотним порушенням встановленого кримінально процесуальним кодексом порядку та одночасним порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, що свідчить про недопустимість вказаних доказів, а саме прихованого та цілеспрямованого запису телефонної розмови та неможливість використання для доказування винуватості особи у вчиненні злочину, що узгоджується із ст. 86 КПК України щодо допустимості доказів та положеннями ст. 62 Конституції України, згідно якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Надавши оцінку кожному наведеному вище доказу, а також сукупності всіх доказів у їх взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що зібрані докази не доводять винуватості ОСОБА_3 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованих йому діянь. 
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. 
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 червня 2018 р. у справі № 712/13361/15 (провадження № 51-1604км18).
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. 
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17).
Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена “поза розумним сумнівом” (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).
Стороною обвинувачення ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України – у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_9 .. 
Об`єктивну сторону характеризують наявність ознак у їх сукупності: 
1) дія або бездіяльність ; 
2) наслідки у вигляді легкого тілесного ушкодження;
3) причинний зв`язок між вказаним діями чи бездіяльністю та наслідками.
Правопорушення вважається закінченим злочином з моменту настання вказаних наслідків.
Суб`єктивна сторона характеризується тільки умисною виною. Якщо умисел винного було спрямовано на заподіяння тяжких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а в наслідок його дій потерпілому було заподіяно лише легкі тілесні ушкодження, вчинене кваліфікується за спрямованністю умислу – за відповідними частинами ст. 15 і ст. 122 або ст.121 КК України.
Після зміни обвинувачення стороною обвинувачення потерпіла підтримала обвинувачення за яким ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України – в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, спричиненому ОСОБА_9 , тобто в умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш, як на одну третину. 
Об`єктивну сторону характеризують наявність ознак у їх сукупності: 
1) дія або бездіяльність ; 
2) наслідки у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження;
3) причинний зв`язок між вказаним діями чи бездіяльністю та наслідками.
Правопорушення вважається закінченим злочином з моменту настання вказаних наслідків.
Тривалим слід вважати розлад здоров`я строком понад три тижні (більш як 21 день).
Під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину розуміється втрата загальної працездатності від 10% до 33% включно. Стійка втрата працездатності на одну третину працездатності або більше є ознакою тяжкого тілесного ушкодження і її спричинення в результаті умисного тілесного ушкодження слід кваліфікувати за статтею 121 КК України. Втрата загальної працездатності до 10% визнається незначною стійкою втратою працездатності і є ознакою умисного легкого тілесного ушкодження, відповідальність за яке встановлено частиною другою статті 125 КК України
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим або непрямим умислом. При цьому психічне ставлення винного до умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, вчиненого з метою залякування потерпілого або його родичів чи примусу до певних дій, виражається лише у прямому умислі.
Найчастіше при вчиненні цього правопорушення умисел має неконкретизований характер. Якщо умисел винного був спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а результатом його дій стало заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вчинене слід визнавати замахом на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження і кваліфікувати за відповідними частинами статей 15 і 121 КК України.
З аналізу, наданих стороною обвинувачення доказів, вбачається, що цими доказами підтверджується, що ОСОБА_3 спільно проживав без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 , у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_9 виховували їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
22.01.2024 близько 18:00 год. у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 виникла сварка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин. 
Разом з тим, всупереч вимог ст. 22, 91, 92 КПК України сторона обвинувачення ( потерпіла) не представила суду належних та допустимих доказів виконання обвинуваченим об`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч.1 ст. 122 КК України.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення — це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом. 
Згідно зі ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Суд відзначає, що в обвинувальному акті не розкрита та в ході судового розгляду не підтверджена не лише об`єктивна, а й суб`єктивна сторона злочину, що інкримінується ОСОБА_3 , а саме стороною обвинувачення не конкретизовано в обвинувальному акті та не доведено перед судом форми вини і мотивів кримінального правопорушення, що унеможливлює ухвалення обвинувального вироку.
За приписами ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. 
Згідно з ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст. 91, 92 КПК України, обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора.
Суд, безпосередньо, всебічно та повно дослідивши всі обставини кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 125 КК України, приходить до висновку про недоведеність наявності в діяннях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому його слід визнати невинуватим та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КК України.
Процесуальні витрати слід віднести на рахунок держави.
Відповідно до ч. 5 ст. 100 КПК України речові докази та документи, надані суду, зберігаються в суді, за винятком випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, а також речових доказів у вигляді громіздких або інших предметів, що вимагають спеціальних умов зберігання, які можуть знаходитися в іншому місці зберігання.
Запобіжних заходів відносно обвинуваченого не обрано.
Відповідно до п. 15 ст. 615 КПК України,  після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини.
Керуючись ст. 2, 22, 84 — 86, 91, 92, 94, 100, 129, 369-371, 373-374, 376, 394, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у пред`явлених йому обвинуваченнях за ч. 1 ст. 122 КК України та ч.2 ст. 125 КК України та виправдати за недоведеністю у його діяннях складу кримінальних правопорушень.
Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.
Речові докази: DVD-R диск із відеозаписом із камери відеоспостереження із приміщення офісу, де працює ОСОБА_9 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із подією 23.01.2024, який зберігається при матеріалах кримінального провадження;
- звуко-записувальний пристрій з вбудованим флеш-накопичувачем та кабелем-перехідником до нього, на якому наявна розмова з невідомим абонентом, який добровільно видала ОСОБА_9 , який зберігається при матеріалах кримінального провадження;
- DVD-R диск із аудіозаписом від 22.01.2024 року, який добровільно видала ОСОБА_9 , який зберігається при матеріалах кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
На вирок може бути подана апеляція на протязі тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Кременецький районний суд Тернопільської області. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення. 
Учасникам судового провадження вручається повний текст вироку в день його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Головуючий: