ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.03.2026 Справа № 914/4051/21
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Зварич О.В.
Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 17.10.2025 (вх. №ЗАГС 01-04/3050/25 від 20.10.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 (повний текст рішення складено та підписано 29.09.2025, суддя Король М.Р.)
у справі №914/4051/21
за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі позивача Міністерства оборони України, м. Львів
до відповідача-1 Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Кадет” (надалі - ТОВ “Кадет”), смт. Запитів, Кам`янка-Бузький район, Львівська область
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова
про визнання недійсними ухвал органу місцевого самоврядування, договору оренди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

з участю представників:
прокуратура: Лупійчук В.Б.;
від позивача – МО України: Тіщенко А.В.;
від відповідача 1: Коржевич У.Ф.; 
від відповідача 2: не з`явились;
третя особа: не з`явились; 
ВСТАНОВИВ:
Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідачів Львівської міської ради та ТОВ «Кадет» про:
- визнання недійсною ухвали Львівської міської ради 6-ої сесії 2-го скликання №269 від 08.02.1996 «Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на вул. Єфремова №79 у м. Львові для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом»;
- визнання недійсною ухвали Львівської міської ради 8-ої сесії 2-го скликання №700 від 24.04.1997 «Про внесення змін до пункту « 1» ухвали №269 від 08.02.1996 6-ї сесії 2-го скликання Львівської міської ради народних депутатів «Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на вул.. Єфремова №79 у м. Львові для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом»;
- визнання недійсним договору про право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) від 07.05.1998 разом із змінами до останнього від 30.12.2010, укладених між Львівською міською радою та ТОВ «Кадет»;
- усунення перешкоди ТОВ «Кадет» у користуванні земельною ділянкою №4610136900:03:002:0037 шляхом повернення останнім у власність держави в особі Міністерства оборони України (ЄДРПОУ 00034022) земельної ділянки по вул.. Єфремова,79 у м. Львові за актом-прийому-передачі. 
Прокурор просив залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – КЕВ м. Львова. 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.01.2022 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на оперативному обліку КЕВ м. Львова перебуває земельна ділянка колишнього військового містечка №198, загальною площею 0,34 га за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, 79, яка відведена Львівським міськвиконкому Ради народних депутатів №410 від 05.07.1945 та №4/370 від 26.01.1953. Ухвалою ЛМР від 08.02.1996 № 269 прийнято рішення про передачу вказаної земельної ділянки відповідачу-2 в довгострокову оренду строком на 50 років. Згодом, ухвалою ЛМР від 24.04.1997 №700 на підставі звернення відповідача-2, відповідачем-1 внесено зміни в попередню ухвалу та збільшено розмір земельної ділянки переданої в оренду до 300 кв.м. 07.05.1998 між відповідачем-1 і відповідачем-2 укладено договір на право тимчасового користування землею площею 0,0300 га по вул. Єфремова, 79 у м. Львові, до якого 30.12.2010 внесено зміни про передачу земельної ділянки з кадастровим номером: 4610136900:03:002:0037 в оренду до 08.02.2046.
Позивач вказує, що відповідач - 1 не був уповноважений на розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки така на момент прийняття оскаржуваних ухвал ЛМР в силу положень ст.70 ЗК Української РСР (в редакції від 22.06.1993) відносилась до земель оборони, а держава в особі Міністерства оборони України набула на неї право власності. Міністром оборони України або уповноваженою ним посадовою особою рішення щодо надання згоди на передачу спірної земельної ділянки не приймалося, відповідне клопотання про її передачу Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням не порушувалося. На переконання прокурора та позивача, такі дії порушують права та інтереси держави в особі Міністерства оборони України, у зв`язку із чим просять суд визнати недійсними ухвали ЛМР від 08.02.1996 №269 та від 24.04.1997 №700. В свою чергу, враховуючи те, що спірний договір оренди від 07.05.1998 укладений на виконання незаконних, на думку позивача, ухвал ЛМР, позивач вважає, що такий підлягає визнанню недійсним на підставі частин 1-2 ст. ст.203, 215 ЦК України та ст. ст. 48, 49 ЦК Української РСР. Окрім того, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності спірною земельною ділянкою шляхом її повернення відповідачем-2 у власність держави в особі позивача.
Відповідачем 1 у відзиві на позов зазначено про безпідставність позовних вимог, а також з посиланням на ст. ст. 253, 256, 261 ЦК України зазначено про позовну давність, зокрема вказано, що ухвали №269 від 08.02.1996 та №700 від 24.04.1997 були належним чином опубліковані на офіційному сайті ЛМР, що уможливлювало позивача на ознайомлення, однак понад 50 років жодного землекористування на дану земельну ділянку або сусідні позивач не розпочинав (Т-1, а.с.168). 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі № 914/4051/21 в позові відмовлено повністю. 
При ухвалені рішення суд виходив з того, що позивачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності дійсних розмірів та меж земельної ділянки, на якій було розміщене колишнє військове містечко площею 0,34 га за адресою: м. Львів, вул. Єфремова, 79 та її державної реєстрації за позивачем відповідно до приписів п.2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про порушене право та охоронюваний законом інтерес позивача щодо вилучення землі із користування, за захистом яких прокурор звернувся до суду, є недоведеними ні прокурором, ні позивачем, а тому в позові відмовлено. 
Не погодившись з ухваленим рішенням, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Скаржник вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 ухвалено з порушенням норм процесуального права (ст. 86 ГПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 77, 79-1, 92, 122 152 Земельного кодексу України, п.2 розділу VIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ст. ст. 2, 4 Закону України «Про використання земель оборони»), відповідно до чого 
Зокрема, скаржник зазначає, що КЕВ м. Львова набуло право постійного користування відповідно до рішення звуженого засідання Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 27.01.1953 №4/370 (п.3 рішення) площею 300 кв. м. на вул. Карла Маркса, 79 (на даний час – вул. Єфремова). У 1993 році була проведена інвентаризація земель Міністерства оборони України і встановлено, що площа земельної ділянки, зменшилась до площі 0,34 га на вул. Єфремова. Право постійного користування не припинялось у визначеному ст. 141 Земельного кодексу України, а відмови від користування земельною ділянкою згідно з ст. 142 Земельного кодексу України не було. В своє обґрунтування скаржник покликається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 902/538/14, від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17.
Львівська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу від 14.11.2025 заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що КЕВ м. Львова державного акту на право власності чи державного акту на право постійного користування щодо земельної ділянки на вул. Єфремова, 79 не отримувало, межі земельної ділянки в натурі ним не виносились. Щодо інвентаризації земель Міністерством оборони України, зокрема, військового містечка №198, то, відповідно з посиланням на ст. 186 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний земельний кадастр» зазначає, що доказів інвентаризації земель Міністерства оборони України, зокрема військового містечка №198 ані у 1993 році, ані починаючи з 2003 КЕВ м. Львова, не надало. Звертає увагу на те, що на підставі розпорядження від 03.02.2010 КМ України №193-р та рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.2015 №614 затверджено акт приймання-передачі військового містечка №1, відповідно до якого до територіальної громади міста передано 9-типоверховий житловий будинок №5, загальною площею 8994,90 кв. м., 1975 року побудови, розташований на вул. Єфремова, 79 на території військового містечка №198. 03.02.2010 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 193-р «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» прийнято пропозицію Міністерства оборони України та Львівської міської ради щодо (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок) у м. Львові згідно з додатком у власність територіальної громади міста. Відповідно, відповідач 1 звертає увагу на те, що позивач та КЕВ м. Львова не повертає земельну ділянку під будинком, а звертається з позовом до Львівської міської ради про скасування ухвал ЛМР та повернення земельної ділянки, яка вільна від забудови та доказів межування з будинком не має. 
Отже, вважає, що саме Львівська міська рада народних депутатів мала повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою комунальної власності на вул.. Єфремова, 79. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.11.2025 (головуючий суддя – Кравчук Н.М., судді – Зварич О.В., Скрипчук О.С.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2024 у справі № 914/4051/21. 
Розгляд справи відкладався з підстав, зазначених в ухвалах суду від 16.12.2025, 03.02.2026. 
Відповідач 2 та третя особа участі уповноважених представників в судові засідання в суді апеляційної інстанції не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, докази чого містяться в матеріалах справи. 
В судове засідання 10.03.2026 з`явились прокурор, представники позивача та відповідача 1, які надали пояснення по суті апеляційної скарги. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення прокурора та представників позивача та відповідача 1, Західний апеляційний господарський встановив таке.
Прокурор вказує, що на оперативному обліку КЕВ м. Львова перебуває земельна ділянка колишнього військового містечка №198 загальною площею 0,34 га за адресою: м. Львів, вул. Єфремова,79, відведена Львівським міськвиконкомом ради народних депутатів №410 від 05.07.1945 та №4/370 від 2601.1953. 
08.02.1996 ухвалою 6-ї сесії 2-го скликання Львівською міською радою прийнято рішення №269 «Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на вул. Єфремова №79 у м. Львові для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом», згідно з п.1 якої надано ТОВ «Кадет» у довгострокову оренду терміном на 50 років передано земельну ділянку площею 200 кв. м. для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом на вул. Єфремова, 79 (Т-1, а.с.26). 
Дане рішення прийнято органом місцевого самоврядування на підставі договору про придбання на аукціоні права оренди земельної ділянки від 25.11.2005, який укладено між Львівською міською радою народних депутатів та відповідачем 2 (Т-1, 27-29, 30-31). 
24.04.1997 ухвалою Львівської міської ради 8-ї сесії №700 на підставі звернення відповідача-2 внесено зміни в попередню ухвалу щодо збільшення розміру земельної ділянки, яку надано ТОВ «Кадет» в довгострокову оренду, що становить 300 кв. м. (Т-1, а.с.32). 
07.05.1998 між Львівською міською радою та ТОВ «Кадет» укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) площею 0,0300га по вул. Єфремова, 79 у м. Львові терміном на 50 років (Т-1, а.с.36-40). 
30.12.2010 між відповідачами внесено зміни до попереднього договору оренди, за умовами якого спірна земельна ділянка з кадастровим №4610136900:03:002:0037 передана в оренду до 08.02.2046, визначено орендну плату – 7751,61 грн, яку ТОВ «Кадет» зобов`язується сплачувати на рахунки Львівської міської ради (Т-1, а.с.41-46). 
21.10.2015 на підставі розпорядження КМ України №193-р від 03.02.2010 «Про передачі нерухомого військового майна» у віданні Львівської міської ради в складі інших об`єктів відомчого житлового фонду по Франківському районі м. Львова передано будівлю по вул. Єфремова, 79 згідно з актом №1 від 21.10.2015, який затверджено рішенням виконкому Львівської міської ради (Т-1, а.с.54-57,58). 
23.03.2016 у Львівській міській раді відбулось громадське слухання щодо забудови земельної ділянки Єфремова, 79 у м. Львові, яке затверджено протоколом органом місцевого самоврядування 14.04.2016, в якому викладено позицію громади проти забудови спірної земельної ділянки (Т-1, а.с.47). 
Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку оборонного відомства колишнього військового містечка №198 по вул. Єфремова,79.
З інформації Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22.03.2021 №10-13-0.37-197/109-21 вбачається, що на обліку КЕВ м. Львова перебуває земельна ділянка Міністерства оборони України площею 0,3400 га по вул. Єфремова, 79 у м. Львові. 
Прокурором долучено відомості з Публічної карти України, з якої, як вказує останній, можна встановити фактичне місце розташування спірної земельної ділянки на землях Міністерства оборони України, а саме «в користуванні Міністерства оборони України» (Т-1, а.с.72-73).
Прокурор зазначає, що при укладенні договору оренди земельної ділянки площею 300 кв. між Львівською міською радою та ТОВ «Кадет», Львівська міська рада перевищила свої повноваження, вона не була уповноважена на розпорядження землями оборони, що перебували у державній власності (у т. ч. на надання землі в оренду). 
Звертає увагу, що на момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ, спірна земельна ділянка була в користуванні Львівської КЕЧ району та використовувалась для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України. Вважає, що спірна земельна ділянка площею 300 кв. м., відведена Львівським міськвиконкомом Ради народних депутатів №410 від 05.07.1945 та №4/370 від 26.01.1953, належить до земель оборони в силу положень ст. 70 Земельного кодексу України. 
Також прокурор та позивач зазначають, що Міністерством оборони України або уповноваженою ним посадовою особою рішення щодо надання згоди на передачу спірної земельної ділянки не приймалося, відповідне клопотання про її передачу Західним територіальним КЕВ не порушувалося. Таким чином, вважають, що спірну земельну ділянку вилучено не у встановленому законом порядку, без згоди уповноваженої особи із земель Міністерства оборони України, змінено форму власності з державної на комунальну та передано у користування ТОВ «Кадет» на правах оренди. Станом на сьогоднішній час земельна ділянка площею 300 кв. м. по вул. Єфремова у м. Львові знаходиться у законному володінні КЕВ м. Львова, підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. 
Наведені обставини стали підставою для захисту інтересів держави шляхом подання прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до суду позовної заяви. 
При ухваленні постанови колегія суддів керувалася таким.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008 вказав на неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом. «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно – це державне майно, закріплене військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. 
Як зазначає прокурор, Міністерство оборони України з січня 2021 року було обізнано про порушення земельного законодавства за інформуванням адвоката Квака В.М. 
Прокуратурою 07.09.2021 скеровано було до Міністерства оборони України лист із повідомленням (Т-1, а.с.96-97), у якому вказано про конкретні порушення законодавства при наданні в оренду ТОВ «Кадет» земель оборони площею 300 кв. м. у м. Львові, по вул.. Єфремова, 79 органом місцевого самоврядування. Просило повідомити чи вживались відповідні заходи, якщо ні, просило в обов`язковому порядку відобразити конкретні причини їх невжиття та правову позицію оборонного відомства з цього приводу. 
Листом від 28.10.2021 начальник Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення командування сил логістики Збройних сил України (Т-1, а.с.98) повідомив, що на земельній ділянці військового містечка № НОМЕР_1 розташовано багатоквартирний житловий дім, який передано згідно з розпорядженням КМ України від 03.02.2010 №193-р у комунальну власність територіальної громади м. Львів. Міністерством оборони України добровільна відмова від права користування земельною ділянкою площею 0,03 га зі складу земельної ділянки площею 0,34 га по вул.. Єфремова, 79, військового містечка № НОМЕР_1 не надавалась. Заходи щодо захисту інтересів Міністерства оборони України стосовно земельної ділянки площею 0,34 га військового містечка №198 не вживались. 
08.12.2021 Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону листом №15-634вих-21 повідомлено Міністерство оборони України, що відповідно до абз. 4 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про звернення із позовною заявою в інтересах МО України до Львівської міської ради, ТОВ «Кадет», за участю третьої особи – КЕВ м. Львова про визнання недійсними ухвал органу місцевого самоврядування, договору оренди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 
З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку про те, що прокурором дотримано порядок, встановлений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та підтверджено належним чином підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України. 
Згідно з вимогами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
В свою чергу судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Дані висновки сформульовано у постановах ВПВС від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 та від 06.04.2021 у справі №910/10011/19. 
За змістом ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Згідно з положеннями наведеної норми право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. 
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №911/1659/19. 
Прокурор вважає, що привласнення спірної земельної ділянки з порушенням законодавства України треба розглядати як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (аналогічні правовий висновок викладено в постанові ВПВС від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц). 
Отже, власник земель оборони, тобто держава в особі Міністерства оборони України, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори та інші правочини, вимагаючи повернути таку земельну ділянку. 
Згідно з вимогами ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч.2 ст. 393 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. 
З матеріалів справи вбачається, що держава в особі Міністерства оборони України, вважає себе власником земельної ділянки, без  набуття ТОВ «Кадет» права оренди на цю земельну ділянку за договором від 07.05.1998, зі змінами до такого, а саме вважає, що це є одна і та сама ділянка. 
Як зазначалося вище, на думку прокурора , КЕВ м. Львова набуло право постійного користування на спірну земельну ділянку на підставі рішення звуженого засідання Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 27.01.1953 №4/370 площею 300 кв. м. на вул. Карла Маркса, 79 (на даний час - вул. Єфремова). Право постійного користування не припинялось на земельну ділянку у визначеному ст. 141 Земельного кодексу України, а відмови від користування земельною ділянкою згідно ст. 142 ЗК України не було. 
З такими твердженнями прокурора суд апеляційної інстанції не погоджується та зазначає таке.
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Дані норми містилися у всіх редакціях Земельного кодексу, що діяли за час спірних правовідносин. 
Відповідно до ст. 168 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 землеустрій мав на меті упорядкування існуючих землеволодінь та створення нових відповідно до прав на землю та вимог господарсько-технічної доцільності. 
До землевпорядних дій стаття 169 цього Кодексу відносила, окрім іншого, відвід земель, які надавалися у користування державним організаціям, установам, підприємствам тощо.
Відповідно до вимог статті 180 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 справи із землеустрою вчиняються у такій послідовності: 1) порушення землевпорядної справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту та пред`явлення його учасникам землеустрою; 3) затвердження проекту землеустрою та виконання його зі встановленням на місці межових знаків; 4) складання і видача сторонам землевпорядних документів.
Складання проекту землеустрою полягає в докладному і точному зазначенні місць відводу земель учасниками землеустрою, із дотриманням їх прав та законних інтересів, а також вимог господарсько-технічних правил землеустрою, із відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою (стаття 187 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922).
За змістом статей 192-194 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядною установою. Після такого затвердження та після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації), учасникам землеустрою видаються належним чином завірені документи, в яких повинні бути означені межі, місцезнаходження, місцевість і склад землекористувань, а також вказані їх назви, найменування землекористувачів, час проведення землеустрою і його підстави, умови землекористування та інші обов`язкові відомості, що містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Оригінальні землевпорядні плани, акти зберігаються в землевпорядних установах. Інші плани та акти землеустрою, складені не землевпорядними установами або належним чином не затверджені ними, визнаються недійсними і не можуть бути доказами належного землекористування.
Відповідно до статті 195 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 державний запис землекористувань (земельна реєстрація) має на меті загальнодержавне управління землями та земельна реєстрація, окрім іншого, містить відомості про кожну земельну ділянку, такі як: місце розташування, назва земельної ділянки, площа землі загалом та по окремим угіддям, відомості щодо будівель; найменування землекористувачів і підстави надання їм земельних ділянок тощо. При здійсненні реєстрації усі землекористувачі і установи зобов`язані надавати всі необхідні для реєстрації документи та відомості.
Відповідно до правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що викладеного у постанові від 15.05.2019 у справі №914/1420/18, вказано, що Земельним кодексом УРСР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922 (із змінами та доповненнями від 27.02.1927), передбачалась обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.
Тобто, діюче на момент підписання договору 1964 року земельне законодавство визначало порядок проведення обов`язкової процедури оформлення права на землю із видачею право підтверджуючих документів.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №910/8502/17.
Дотримання порядку надання земельних ділянок у користування, який включає не тільки прийняття рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, у тому числі розроблену землевпорядних планів, винесення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також підтвердження права користування відповідними державними актами було визначено як обов`язкові умови землекористування як у Земельному кодексі УСРР від 29.11.1922 (статті 158, 193, 194), так і Земельному кодексі Української РСР від 08.07.1970 (статті 20-21).
Схожі за змістом положення щодо підтвердження права користування земельними ділянками були викладені у Земельному кодексі УРСР (18.12.1990). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Розпочинати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Аналогічні положення містяться і в Земельному кодексі України (25.10.2001).
Таким чином, право землекористування має бути підтверджено правовстановлюючими документами незалежно від періоду його виникнення. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №910/21468/17.
Як встановлено судом, КЕВ м. Львова державний акт на право власності чи користування щодо земельної ділянки на вул. Єфремова, 79 не отримували, межі земельної ділянки в натурі не виносились. В матеріалах справи такі докази відсутні.
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач у даній справі, ні на підставі Земельного кодексу України 1970 року, ні на підставі Земельного кодексу 1990 року, жодним чином не оформив своє право на користування земельною ділянкою, яка надавалась рішеннями органами місцевого самоврядування № 140 і від 05.07.1945 та № 4/370 від 26.01.1953. 
З врахуванням наведеного, прокурором не доведено належними та допустимими доказами того, що земельна ділянка площею 300 кв. м. (кадастровий номер 4610136900:03:002:0037) по вул. Єфремова,79 передавалась в (постійне) користування КЕВ м. Львова і належить до земель оборони, беручи до уваги те, що на цій земельній ділянці не знаходяться будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, відповідно до чого вбачається висновок, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваних ухвал перебувала в комунальній власності. 
Судом першої інстанції було призначено судову експертизу на вирішення якої поставлено було питання: чи накладається земельна ділянка, кадастровий номер 4610136900:03:002:0037 площею 0,0300 га на земельну ділянку надану відповідно до рішення міськвиконкому ради народних депутатів №410 від 05.07.1945 та №4/370 від 26.01.1953. Однак, експертиза не проведена у зв`язку з тим, що додаткові документи які необхідні на поставлені питання в експертну установу не надійшли , що унеможливлює виконання даної експертизи, дане вказано в повідомленні про неможливість надання висновку №2637-Е від 25.02.2025 (Т-3, а.с.2-3). 
Апелянт стверджує, що у 1993 році під час проведення інвентаризації земель Міністерством оборони України, зокрема, військового містечка №198, встановлено, що площа земельної ділянки з 300 кв.м., яка перебувала у постійному користуванні КЕВ м. Львова зменшилась до площі 0,34 га на вул. Єфремова.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким твердженням та зазначає таке.
У зв`язку з переходом економіки держави до ринкових відносин в Україні згідно з постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 № 563-XII розпочато земельну реформу, спрямовану на перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. З 15 березня 1991 року всі землі Української РСР було оголошено об`єктом земельної реформи.
Інститут права приватної власності в Україні почав своє існування в 1992 році — 30.01.1992 набув чинності Закон України «Про форми власності на землю», який запровадив поряд із державною колективну і приватну форми власності на землю.
На той час діяв Земельний кодекс України (у редакції від 15.01.1993), де у ст. 70 визначалось, що землі для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Стаття 19 Земельного кодексу України (у редакції від 15.01.1993) передбачала надання земельних ділянок за проектами відведення.
Жодного доказу, картографічних матеріалів, проекту відведення та/або державного акту КЕВ м. Львова матеріали справи не містять.
Інвентаризацію земель чітко врегулював Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про землеустрій» інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
При здійсненні інвентаризації земель розробляється технічна документація із землеустрою, вимоги до якої встановлюються статтею 57 Закону України «Про землеустрій». Вказана стаття унормовує, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про інвентаризацію земель (у разі якщо інвентаризація земель проводиться щодо земель державної чи комунальної власності); в-1) рішення органу місцевого самоврядування, органу виконавчої влади про інвентаризацію земель (у разі проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення); г) копії документів, що містять вихідні дані, які використовувалися під час інвентаризації земель; ґ) матеріали топографо-геодезичних вишукувань; д) переліки земельних ділянок (земель) у розрізі за категоріями земель та угіддями, наданих у власність (користування) з кадастровими номерами, наданих у власність (користування) без кадастрових номерів, не наданих у власність чи користування, що використовуються без документів, які посвідчують право на них, що використовуються не за цільовим призначенням, невитребуваних земельних часток (паїв), відумерлої спадщини; е) пропозиції щодо узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, що посвідчують право на земельну ділянку, та Державному земельному кадастрі; є) робочий і зведений інвентаризаційні плани; ж) матеріали погодження технічної документації із землеустрою, встановлені статтею 186 Земельного кодексу України.
У разі формування земельної ділянки технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель також включає: а) відомості про обчислення площі земельної ділянки; б) кадастровий план земельної ділянки; в) перелік обмежень у використанні земельних ділянок; г) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання; д) матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість).
Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані в результаті інвентаризації земель, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.
Відповідно до положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель до Державного земельного кадастру вносяться відомості про межі земельної ділянки, про цільове призначення земельних ділянок, про угіддя земельної ділянки тощо.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали інвентаризаціі, на які покликається прокурор та позивач, як на доказ перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні, не є правовстановлюючими документами, і не є достатніми та беззаперечними доказами такого. Право постійного користування землею в Україні виникає не з інвентаризації, а на підставі рішення відповідного уповноваженого органу, державного акту або внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав. Відтак, суд зазначає, що матеріалами інвентаризації може підтверджуватися фактичне користування землею, проте, не створює право.
03.02.2010 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 193-р «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» прийнято пропозицію Міністерства України та Львівської міської ради щодо передачі нерухомого військового майна (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок) у м. Львові згідно з додатком у власність територіальної громади міста.
21.10.2015 рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №614 затверджено акт приймання-передачі військового містечка № 1, відповідно до якого до територіальної громади міста передано 9-типоверховий житловий будинок № 5, заг. площею 8994,90 кв.м., 1975 р. побудови, розташований на вул. Єфремова, 79 на території військового містечка № 198 (Т-1, а.с.54-57).
Обставинами справи встановлено, що позивач та КЕВ м. Львова не повертає земельну ділянку під будинком № 5, а звертається з позов до Львівської міської ради про скасування ухвал ЛМР та повернення земельної ділянки, яка вільна від забудови, однак, докази межування з будинком № 5 в матеріалах справи відсутні.
Ухвалою Львівської міської ради від 05.11.1994 №27 затверджено Положення про порядок надання у довгострокову оренду земельних ділянок для житлового будівництва та будівництва об`єктів ринкової інфраструктури шляхом проведення аукціону у м. Львові.
Дане положення визначало порядок надання земельних ділянок у довгострокову оренду терміном до 50 років для будівництва об`єктів ринкової інфраструктури та багатоповерхових житлових будинків шляхом проведення аукціону.
Пунктом 1.7 даного Положення передбачено, що земельні ділянки, право оренди яких виносилось на аукціон, разом з можливими об`єктами інженерної та соціально культурної інфраструктури, а також строки оренди земельних ділянок підлягали розгляду і затвердженню на сесії Львівської міської ради народних депутатів.
Ухвалою Львівської міської ради №113 від 17.04.1995 «Про затвердження переліку земельних ділянок, рекомендованих для виставлення на третій земельний аукціон в м. Львові, стартових цін на них та дати проведення аукціону» визначено земельну ділянку по вул. Єфремова, 79, площею 200 кв.м. для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом, як таку, яка виставляється на третій земельний аукціон.
12.07.1995 видано указ Президента України №608/95 «Про приватизацію та оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності», де у п.8 вказано, що земельні ділянки несільськогосподарського призначення можуть бути передані в оренду, в тому числі довгострокову (до 50 років з переважним правом орендаря на продовження строку дії договору на наступні 50 років). Право на оренду може бути придбано на конкурентних засадах через проведення земельних аукціонів, конкурсів, тощо.
Порядок придбання права на оренду земельної ділянки на конкурентних засадах визначається відповідними Радами.
Ухвалою № 224 від 05.10.1995 «Про порядок надання в оренду земельних ділянок у випадку не проведення земельних аукціонів» вказано, що за погодженням з постійною комісією землекористування, будівництва і архітектури дозволено передавати в оренду земельні ділянки, які виставлялись на земельні аукціони в 1995 році, але не були зареєстровані, як лоти у зв`язку з відсутністю необхідної кількості учасників. При цьому, керуватись наступним: - претендент може бути визнаний орендарем за умови сплати ним 130% стартової ціни; -у випадку, якщо було зареєстровано два учасники, земельна ділянка надається в оренду тому, хто сплачує вищу ціну /але не менше 130% стартової ціни.
Відповідно до ст. 8 Земельного кодексу України (чинної на момент виникнення даних правовідносин), у тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням і релігійним організаціям, спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських та іноземних юридичних осіб і громадян, підприємствам , що повністю належать іноземним інвесторам, а також іноземним державам, міжнародним організаціям, іноземним юридичним особам та фізичним особам без громадянства.
Орендодавцями землі є сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів і власники землі.
Земля може надаватися в оренду в короткострокове користування - до трьох років (для випасання худоби, сінокосіння, городництва, державних та громадських потреб) і довгострокове - до п`ятдесяти років.
Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі.
Орендар має переважне право на поновлення договору оренди землі після закінчення строку його дії.
Саме ст.10 Земельного кодексу України (чинна на момент виникнення даних правовідносин) вказує, що до виключної компетенції міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу та інше.
З врахуванням наведеного, саме Львівська міська рада народних депутатів мала повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою комунальної власності на вул. Єфремова, 79. 
Отже, ухвали Львівської міської ради №269 від 24.04.1997 та №700 від 24.04.1997 прийняті на підставі ст.10 Земельного кодексу України з дотриманням вимог законодавства.
Статтею 24 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення даних правовідносин), право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.
Форма договору і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 36 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення даних правовідносин) визначено, що використання землі на Україні є платним. Власники землі та землекористувачі щорічно сплачують плату за землю у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначаються залежно від якості та місцеположення земельної ділянки виходячи з кадастрової оцінки земель.
Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), яка затверджена наказом Держкомземом України №28 від 26.11.1993 (п. 3.3 даної Інструкції) договори на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) реєструються у Книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) за формою згідно з додатком №5. Книги записів (реєстрації) державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) ведуться виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (міст обласного підпорядкування), відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, управліннями земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.
Договір про право тимчасового користування земельною ділянкою по вул. Єфремова, 79, укладений між Львівською міською Радою народних депутатів та ТОВ «Кадет» було зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування 11.05.1998 за № 66 (2-2).
Отже, вимога про визнання недійсним договору оренди є безпідставною та необґрунтованою, про що судом першої інстанції зроблено правомірний висновок.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, які б свідчили, що ухвали ЛМР №269 від 08.02.1996 та №700 від 24.04.1997 та договір оренди порушують права Міністерства оборони України, а саме не доведено, що визначена в них земельна ділянка на вул. Єфремова, 79 у м. Львові входить в склад земель оборони, відповідно до чого питання строку позовної давності, про який зазначено відповідачем 1 у відзиві на позов, не досліджується судом.
Відтак, за наслідками апеляційного перегляду оскарженого судового рішення судова колегія констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі №914/4051/21, а зводяться до різного трактування норм права та оцінки доказів у справі.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 17.10.2025 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі №914/4051/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.В. Зварич 

О.С. Скрипчук