ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/20919/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2026 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРМАЛІТАС» про визнання протиправними та скасування рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АРМАЛІТАС» з вимогами:
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Львівської митниці № UA209230/2025/002244.
- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100314/2 від 04.08.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 листопада 2022 року між компанією MB GUOLIS MARKET (постачальник) та ТОВ «АРМАЛІТАС» (покупець) укладено Контракт на продаж товару № 2511001 від 25.11.2022 року. У розділі 2 Контакту «Умови платежу», пунктом 2.2. Контракту передбачено, що загальна вартість Товару у межах цього Контракту на умовах ЕХW Lithuania, становить 400 000 USD (чотириста тисяч, 00 центів USD) і складається із суми Інвойсів, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Відповідно до п. 2.3 Контракту розрахунки за цим контрактом здійснюються згідно умов вказаних в інвойсах, які є невід`ємною частиною цього контракту.
Позивач вказує, що у зв`язку із виконанням Контракту №2511001 від 25.11.2022 року та отриманням Товару від компанії MB GUOLIS MARKET, з метою здійснення митного оформлення товару декларантом/представником ТОВ «МІД-БРОК СХІД» оформлено та подано до Львівської митниці митну декларацію № 25UA209230072884U7 від 04.08.2025, в якій визначено митну вартість товару за «Рівниця зі склониток (склоровінг): Склоровінг 600 tex ECER17-600D-608Н1 - 869,00 кг.; Склоровінг 2400 tex ECER24-2400D-601 - 13493,00 кг.; Склоровінг 4800 tex ECER24-4800D-601 - 6331,00 кг. Торговельної марки: Shandong Fiberglass. Країна виробництва: СN. Виробник: Shandong Fiberglass Group» в сумі 11 558,08 дол. США та у графі 45 митної декларації визначено митну вартість товару в сумі 534 107,21 грн.
Окремо позивач акцентував увагу суду на тому факті, що до митного оформлення разом із вказаною МД декларант подав повний пакет документів, зокрема: пакувальний лист №3007001/25 від 30.07.2025, рахунок-проформу №2307001/25 від 23.07.2025, рахунок-фактуру (інвойс) №3007001/25 від 30.07.2025, автотранспортну накладну (СMR) від 01.08.2025, банківський платіжний документ, що стосується товару від 28.07.2025, та інші документи.
Позивач наголошує, що ТОВ «АРМАЛІТАС» вважає, що Товариство при здійсненні митного оформлення товарів надало всі необхідні та достатні документи, передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України, які чітко ідентифікували товари та містили всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та позбавляли контролюючий орган будь-яких сумнівів у правильності визначення митної вартості товарів. Натомість Митниця в порушення норм МК України безпідставно прийняла оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
Щодо зауважень митниці про відсутність печатки, Позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 58-1 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Враховуючи зазначене, відсутність печатки на контракті №2511001 від 25.11.2022 року, за умови, що на ній наявний підпис уповноважених осіб сторін, не свідчить про недійсність правочину, а тому відсутні підстави для не прийняття до уваги наданого документу митним органом, як і інших документів, які не містять печатку.
Щодо розбіжностей в умовах поставки, Позивач пояснив, що у розділі 3 Контакту «Терміни постачання товару», пунктом 3.1. Контракту передбачено умови постачання ЕХW Lithuania, або згідно умов вказаних в інвойсах, які є невід`ємною частиною цього контракту згідно з умовами Інкотермс 2000. Отже, сторонами умовами контракту визначено дві умови постачання товару або ЕХW Lithuania або згідно умов вказаних в інвойсах, які є невід`ємною частиною цього контракту. Як свідчать матеріали справи, остаточні умови поставки товару сторони визначили в рахунку-фактурі (інвойсі) №1707001/25 від 17.07.2025, а саме FCA Klaipeda, Lithuania.
Стосовно платіжних документів, Позивач стверджує, що надав митному органу банківський платіжний документ, що стосується товару від 28.07.2025, відповідно до якого позивачем здійснено розрахунок із MB GUOLIS MARKET по рахунку-проформі (proforma invoice) №2307001/25 від 23.07.2025, рахунку-фактурі (invoice) №1707001/25 від 17.07.2025 у розмірі 80% від вартості товару. Отже, із врахування умов контракту №2511001 від 25.11.2022 року, рахунку-проформи (proforma invoice) №2307001/25 від 23.07.2025, рахунку-фактури (invoice) №3007001/25 від 30.07.2025 та банківського платіжного документу, твердження відповідача являється надуманим.
Також Позивач зауважує, що приймаючи рішення про коригування митної вартості імпортованих позивачем товарів за другорядним методом (резервний), митний орган не вказав, яким чином митна вартість товару була визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, що є порушенням вимог Митного кодексу України.
Ухвалою від 23 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі. З урахуванням характеру спірних правовідносин, предмета доказування та складу учасників, суд дійшов висновку про належність справи до справ незначної складності та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами, на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Цією ж ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву. Про відкриття провадження у справі сторони повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку документів до їхніх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд».
Відповідач проти позову заперечив, надав 31 жовтня 2025 року відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що під час здійснення митного контролю встановлено наступне: подані до митного оформлення документи згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій та третій статті 53 МКУ, не містять всіх відомостей щодо ціни, що фактично сплачена за товар; надані декларантом на запит митного органу документи не містять всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена.
Відповідач вказує, що у наданому до митного оформлення Контракті на продаж товару №2511001 від 25.11.22 р. відсутні печатки, що може свідчити про не набрання ним юридичної сили. Крім того, встановлено дублювання номерів Додатків до Контракту, а саме, Додаткова угода № 1 від 27.03.2023 р. та Додаткова угода № 1 від 31.12.2023 р. Таким чином, виникає неоднозначність який саме документ є чинним або пріоритетним.
Також Відповідач зазначив, що згідно п.2.2 Контракту № 2511001 умовами поставки є EXW Lithuania, а у фактурі 3007001/25 від 30.07.2025 зазначено умови поставки FCA Klaipeda, Lithuania. Інформація про зміну таких умов відсутня.
Щодо платіжних документів, Відповідач вказав, що декларантом до митного оформлення надано платіжний документ у підтвердження оплати за оцінюваний товар, а саме: SWIFT б/н від 28.07.2025 р. Однак, вищевказаний документ не може бути взятий до уваги в якості банківського платіжного документу, що стосується оцінюваного товару та підтверджує факт оплати, оскільки він не містить відміток виконавця надавача платіжних послуг, що свідчать про виконання операцій за таким банківським документом.
На переконання Відповідача, у сукупності перелічені фактори вказують на наявність розбіжностей у поданих до митного оформлення документах та відсутність всіх відомостей щодо обставин купівлі-продажу товару. Отже, відомості щодо складових митної вартості не підтверджено документально та не піддаються перевірці, що є порушенням вимог положень частини 21 статті 58 Митного кодексу. Таким чином, Львівською митницею були встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, визначеної за основним методом.
Митний орган також зазначив, що джерелом інформації для коригування митної вартості слугувала: МД 25UA100250201462U3 від 14.04.2025 р., де митна вартість товару зі схожими характеристиками "рівниця зі склонитки : - склоровінг" становить 1,52 дол.США/кг. Коригування у зв`язку з відмінністю умов поставки не здійснювалося, оскільки митна вартість в джерелі визначена з урахуванням витрат до кордону України.
04 листопада 2025 року позивачем подано відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.
Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
25 листопада 2022 року між компанією-нерезидентом «MB GUOLIS MARKET» (далі – Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АРМАЛІТАС» (далі – Покупець/Позивач) укладено зовнішньоекономічний Контракт на продаж товару № 2511001 (далі – Контракт).
Відповідно до умов вказаного контракту, Постачальник взяв на себе зобов`язання поставити, а Покупець – прийняти та своєчасно оплатити товар на умовах, визначених Контрактом та відповідними додатками (специфікаціями, інвойсами), що є його невід`ємними частинами. Сторони погодили, що асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару зазначаються у комерційних рахунках (інвойсах) на кожну окрему партію товару.
На виконання умов вищезгаданого зовнішньоекономічного Контракту позивачем здійснено імпорт партії товару на митну територію України.
З метою здійснення митного оформлення імпортованого товару та поміщення його у митний режим «імпорт» (випуск у вільний обіг), декларантом – Товариством з обмеженою відповідальністю «МІД-БРОК СХІД», яке діяло як уповноважена особа позивача на підставі договору доручення, сформовано та подано до Львівської митниці електронну митну декларацію (далі – ЕМД) № 25UA209230072884U7 від 04 серпня 2025 року.
У графі 31 зазначеної митної декларації здійснено опис товару: «Рівниця зі склониток (склоровінг): Склоровінг 600 tex ECER17-600D-608Н1 - 869,00 кг.; Склоровінг 2400 tex ECER24-2400D-601 - 13493,00 кг.; Склоровінг 4800 tex ECER24-4800D-601 - 6331,00 кг. Торговельної марки: Shandong Fiberglass. Країна виробництва: СN. Виробник: Shandong Fiberglass Group».
У графі 42 митної декларації декларантом визначено ціну товару, що підлягає сплаті, у валюті контракту, а у графі 45 – заявлено митну вартість товару у гривневому еквіваленті. При цьому, митну вартість товару розраховано декларантом самостійно за основним методом, визначеним частиною другою статті 57 Митного кодексу України, а саме – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
Як встановлено з матеріалів справи та графи 44 поданої митної декларації, на підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товару, а також на підтвердження обраного методу її визначення, декларантом разом із декларацією надано контролюючому органу вичерпний пакет товаросупровідних, комерційних та інших документів, передбачених частиною другою статті 53 Митного кодексу України, зокрема:
· зовнішньоекономічний Контракт № 2511001 від 25.11.2022 року;
· додаткову угоду № 1 від 27.03.2023 року та додаткову угоду № 1 від 31.12.2023 року до Контракту;
· рахунок-фактуру (інвойс) № 3007001/25 від 30.07.2025 року, який містить вартісні показники оцінюваної партії товару;
· рахунок-проформу № 2307001/25 від 23.07.2025 року;
· пакувальний лист (Packing list) № 3007001/25 від 30.07.2025 року, що підтверджує кількісні характеристики вантажу;
· міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) б/н від 01.08.2025 року;
· банківський платіжний документ (SWIFT-повідомлення), що стосується оплати за товар, від 28.07.2025 року;
· договір транспортного експедирування № 3107001/25 від 31.07.2025 року;
· заявку на автоперевезення № 1 від 31.07.2025 року;
· рахунок на оплату транспортних послуг № 113 від 01.08.2025 року та довідку щодо вартості транспортування вантажу № 0108 від 01.08.2025 року (на підтвердження складових митної вартості);
· рахунок-фактуру № SDFE8250424 від 09.05.2025 року та пакувальний лист від 09.05.2025 року (попередні документи);
· коносамент (Bill of Lading) № SZ250501545 від 16.05.2025 року;
· копію митної декларації країни відправлення № 25LTLUB0000538E8J7 від 01.08.2025 року;
· інші документи, що стосуються господарської діяльності позивача (договір доручення на надання брокерських послуг № 0105/001 від 01.05.2023 року, попередні судові рішення Львівського окружного адміністративного суду тощо).
Під час здійснення процедури митного контролю та перевірки правильності визначення митної вартості товарів, відповідач, посилаючись на положення частин третьої та четвертої статті 53 Митного кодексу України, 04 серпня 2025 року направив декларанту електронне повідомлення з вимогою про надання додаткових документів. У вказаному повідомленні посадова особа митного органу зазначила про наявність сумнівів у достовірності поданих відомостей щодо складових митної вартості та запропонувала декларанту протягом 10 календарних днів надати додаткові документи, зокрема: виписку з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; договори з третіми особами тощо.
На виконання зазначеної вимоги митного органу та з метою усунення сумнівів у достовірності заявленої митної вартості, декларантом 04 серпня 2025 року додатково надано:
· розрахунок (калькуляцію) ціни від 31.07.2025 року;
· прайс-лист від 31.07.2025 року;
· рахунок-фактуру на фрахт № PS087324 від 28.07.2025 року;
· проформу-інвойс № 1907002/25 від 19.07.2025 року.
Водночас, листом вих. № 04/08-1 від 04.08.2025 року декларант офіційно повідомив митний орган про відсутність об`єктивної можливості надати інші витребовувані додаткові документи у зв`язку з їх фактичною відсутністю у підприємства. При цьому позивач наполягав на тому, що наданих первинних документів (основного та додаткового пакету) цілком достатньо для підтвердження заявленої митної вартості за ціною договору, а вимога щодо надання інших документів є надмірною.
Відповідачем того ж дня сформовано Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2025/002244, якою відмовлено у митному оформленні товару за заявленою декларантом митною вартістю за основним методом.
За результатами розгляду поданих декларантом основного та додаткового пакетів документів, Львівською митницею прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100314/2 від 04.08.2025 року.
Згідно зі змістом графи 33 вказаного Рішення, митну вартість імпортованого товару було скориговано відповідачем із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості, а саме – резервного методу відповідно до статті 64 Митного кодексу України (метод 2ґ). В обґрунтування прийнятого рішення відповідач зазначив, що подані до митного оформлення документи містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а декларантом на вимогу митного органу не подано всіх необхідних додаткових документів, які б усунули ці сумніви. Зокрема, відповідач вказав на непідтвердження відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду з цим позовом.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України від 13.03.2012 № 4495-VI, з наступними змінами та доповненнями, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - МК України).
Частиною 1 ст. 246 МК України визначено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Відповідно до ч. 1 ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Згідно з ч. 1 ст. 257 МК України визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.
Відповідно до ч. 6 ст. 257 МК України умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Статтею 49 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 51 МК України визначено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті (ч. 4 ст. 58 МК України).
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця. Платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно). Такі платежі можуть бути здійснені шляхом акредитива, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо) (ч.ч. 5, 7 ст. 58 МК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Стаття 53 МК України визначає перелік документів, що подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості. У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (ч. 1 ст. 53 МК України).
Згідно з ч. 2 ст. 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частина 5 ст. 53 МК України передбачає, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Частиною 1 ст. 55 МК України встановлено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Під час митного оформлення при прийнятті органом доходів і зборів письмового рішення про коригування митної вартості товарів декларант або уповноважена ним особа може здійснити коригування заявленої митної вартості у строк, встановлений частиною другою статті 263 цього Кодексу. Декларант може провести консультації з органом доходів і зборів з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в органі доходів і зборів (ч.ч. 4, 5 ст. 55 МК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Частиною 2 ст. 57 МК України визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу (ч. 3 ст. 57 МК України). Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (ч. 4 ст. 57 МК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 57 МК України визначено, що у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Частиною 2 ст. 64 МК України визначено, що митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
Частиною 4 ст. 64 МК України передбачено, що у разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово поінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.
Відповідно до ч. 7 ст. 55 МК України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів.
Згідно з ч. 2 ст. 55 МК України прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:
1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.
Відповідно до ст. 55 МК України наказом Міністерства фінансів України №598 від 24.05.2012 серед іншого затверджено Правила заповнення рішення про коригування митної вартості товарів (далі - Правила).
У пункті 2.1 Правил у розділі заповнення графи 33 «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» зазначено, що у графі також вказується про проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методів визначення митної вартості товарів відповідно до вимог статей 59-61 Кодексу. Результати проведеної консультації, а також причини, через які не можуть бути застосовані методи визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо ідентичних, подібних (аналогічних) товарів (наприклад, відсутня інформація щодо вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів), фіксуються у графі. Посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 Кодексу з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 Кодексу) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Аналіз наведених вище норм МК України дозволяє зробити такі висновки:
- основним методом визначення митної вартості товарів є метод «за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)»;
- закон визначає вичерпний перелік документів, що подаються декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення, а також забороняє вимагати будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в ст. 53 МК України;
- митний орган має повноваження витребувати додаткові документи лише за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
- закон визначає чіткий перелік обставин, які зумовлюють виникнення обґрунтованого сумніву щодо визначеної декларантом митної вартості товару.
Отже, посадова особа митного органу для прийняття рішення про витребування в декларанта додаткових документів (з метою підтвердження заявленої митної вартості) зобов`язана встановити та чітко викласти обставини, що свідчать про:
- обґрунтованість сумніву щодо вказаної декларантом митної вартості;
- причини, що унеможливлюють перевірку заявленої митної вартості на підставі наданих декларантом документів.
Основним способом реалізації повноважень митного органу в цій ситуації є процедура консультацій з декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.
При цьому єдиною правовою підставою для прийняття митним органом рішення про коригування заявленої декларантом митної вартості товару за резервним методом є наявність сукупності наступних умов:
1) подання суб`єктом господарювання до митного оформлення не повного пакету документів, перелік яких закріплено у статті 53 Митного кодексу України;
2) ненадання на вимогу контролюючого органу додаткової уточнюючої документації на підтвердження саме числового значення заявленої митної вартості;
3) виявлення митним органом розбіжностей у поданій документації, які унеможливлюють визначення безпосередньо митної вартості товару за основним методам (за ціною договору);
4) обґрунтування причин неможливості визначення митної вартості товару за жодним із методів, що передують резервному.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд виходить з наступного.
Аналіз наведених норм законодавства дозволяє зробити висновок, що єдиною правовою підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості за резервним методом є наявність у сукупності таких умов: подання декларантом неповного пакету документів; ненадання на вимогу митного органу додаткових документів на підтвердження числових значень складових митної вартості; виявлення розбіжностей у поданих документах, які унеможливлюють застосування основного методу; належне обґрунтування неможливості застосування інших методів визначення митної вартості, що передують резервному.
Суд зазначає, що наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою передумовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим, такі сумніви мають ґрунтуватися на об`єктивних фактах, а розбіжності в документах повинні бути суттєвими, тобто такими, що впливають на числові значення заявленої митної вартості.
Суд відхиляє доводи відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні та відзиві на позовну заяву, стосовно того, що відсутність відбитків печаток сторін на зовнішньоекономічному Контракті № 2511001 від 25.11.2022 року є підставою для виникнення сумнівів у його юридичній силі або достовірності, виходячи з наступного.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства в їх системному взаємозв`язку, суд зазначає, що чинне цивільне та господарське законодавство України ґрунтується на принципі свободи договору та мінімізації формальних вимог до оформлення правочинів, якщо інше прямо не встановлено законом.
Відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. При цьому, відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Тлумачення вказаних норм дає підстави для висновку, що обов`язковим реквізитом письмового правочину є саме підпис уповноваженої особи, який засвідчує волевиявлення сторони на вчинення правочину та прийняття його умов. Натомість, вимога щодо скріплення підпису печаткою не є імперативною вимогою цивільного законодавства для надання правочину чинності.
Окремо суд звертає увагу на положення статті 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Суд вважає за необхідне зазначити, що питання використання печаток у господарській діяльності було кардинально переглянуто законодавцем з метою дерегуляції та спрощення ведення бізнесу.
Так, відповідно до частини першої статті 58-1 Господарського кодексу України (в редакції, що була чинною на момент укладення Контракту та здійснення митного оформлення), суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.
Згідно з частиною третьою статті 58-1 Господарського кодексу України, наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.
Системний аналіз статті 58-1 Господарського кодексу України дозволяє дійти беззаперечного висновку про те, що законодавець не лише скасував обов`язок використання печаток, а й прямо встановив, що їх відсутність на будь-якому документі, складеному суб`єктом господарювання (в тому числі на договорах, контрактах, первинних документах), не може бути підставою для визнання такого документа недійсним, недостовірним або таким, що не має юридичної сили. Більше того, частина четверта зазначеної статті встановлює пряму заборону для органів державної влади вимагати наявності відбитка печатки на документах.
Застосовуючи наведені норми права до конкретних обставин справи, суд встановив, що поданий до митного оформлення зовнішньоекономічний Контракт № 2511001 від 25.11.2022 року підписаний уповноваженими представниками обох сторін – Постачальника («MB GUOLIS MARKET») та Покупця (ТОВ «АРМАЛІТАС»). Повноваження підписантів відповідачем не ставилися під сумнів, доказів фальсифікації підписів суду не надано.
Слід також врахувати, що у міжнародній комерційній практиці, особливо в країнах Європейського Союзу (до яких належить країна реєстрації контрагента – Литва), використання печаток юридичними особами часто не є обов`язковим або взагалі скасовано, а юридична сила документа підтверджується виключно підписом уповноваженої особи. Вимога українського митного органу щодо наявності печатки на документі, складеному за участю іноземного суб`єкта, який не зобов`язаний її використовувати за своїм національним законодавством, суперечить принципам міжнародної торгівлі та створює штучні бар`єри.
Крім того, реальність господарських операцій за вказаним Контрактом підтверджується фактичним переміщенням товару через митний кордон України, наявністю товаросупровідних документів та здійсненням оплати за товар, що підтверджується банківськими документами. Тобто, сторони Контракту своїми конклюдентними діями підтвердили його чинність та обов`язковість, незалежно від наявності чи відсутності на ньому відбитків печаток.
Таким чином, суд констатує, що посилання відповідача на відсутність печаток на Контракті як на підставу для виникнення сумнівів у його достовірності чи юридичній силі є проявом надмірного формалізму, що не ґрунтується на законі. Відсутність відбитків печаток за наявності належних підписів уповноважених осіб не є дефектом форми правочину, який би перешкоджав його виконанню або використанню для цілей митного оформлення.
Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині як такі, що прямо суперечать приписам статті 207 Цивільного кодексу України та статті 58-1 Господарського кодексу України, та свідчать про протиправне ігнорування митним органом вимог законодавства щодо необов`язковості використання печаток суб`єктами господарювання.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що наявність двох Додаткових угод з однаковим реєстраційним номером (№ 1), але від різних дат (27.03.2023 року та 31.12.2023 року), створює неоднозначність у правовідносинах сторін, перешкоджає здійсненню митного контролю та слугує підставою для сумнівів у достовірності поданих документів.
Надаючи правову оцінку вказаній обставині, суд виходить з того, що нумерація внутрішньої документації, додаткових угод, специфікацій та інших додатків до зовнішньоекономічного контракту є елементом внутрішнього господарського обліку та діловодства суб`єктів господарювання. Чинне законодавство України, зокрема Цивільний та Господарський кодекси, не містить імперативних норм, які б встановлювали жорсткі вимоги до нумерації додатків до договорів або визнавали б недійсними документи через помилки в їх нумерації, за умови, що зміст таких документів дозволяє встановити дійсне волевиявлення сторін.
Суд констатує, що факт дублювання номерів Додаткових угод є очевидною технічною опискою (помилкою), допущеною сторонами Контракту при оформленні документації. Водночас, детальний аналіз змісту наданих до митного оформлення Додаткової угоди № 1 від 27.03.2023 року та Додаткової угоди № 1 від 31.12.2023 року свідчить про те, що ці документи мають різні дати укладення, що дозволяє чітко розмежувати їх у часі та встановити хронологію договірних відносин. Більше того, вказані угоди є чинними, підписані уповноваженими особами сторін, не визнані недійсними у судовому порядку та виконувалися сторонами, що підтверджується фактичним переміщенням товару.
Суд акцентує увагу на тому, що основним завданням митного органу при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості є перевірка числових значень складових митної вартості та підтвердження ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Технічна описка в номері додаткової угоди жодним чином не впливає на вартісні показники товару, не змінює ціну товару, умови поставки чи порядок розрахунків, а отже, не може впливати на базу оподаткування.
Таким чином, посилання відповідача на «неоднозначність» документів через дублювання номерів є проявом надмірного формалізму. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, мав можливість ідентифікувати документи за їх датами та змістом, проте не здійснив належного аналізу наданих доказів, обмежившись формальним зауваженням. За таких обставин, вказаний недолік не перешкоджав митному контролю та не давав підстав для висновку про неможливість перевірки заявленої митної вартості.
Щодо посилання відповідача на розбіжності в умовах поставки (EXW Lithuania проти FCA Klaipeda) суд критично відхиляє доводи відповідача про те, що зазначення в графі 20 митної декларації та в комерційному інвойсі умов поставки «FCA Klaipeda», в той час як у тексті Контракту згадуються умови «EXW Lithuania», є суттєвою розбіжністю, яка унеможливлює визначення митної вартості за основним методом, виходячи з наступного.
Аналізуючи зміст зовнішньоекономічного Контракту № 2511001 від 25.11.2022 року, суд встановив, що сторони, керуючись принципом свободи договору, закріпленим у статті 627 Цивільного кодексу України, погодили гнучкий механізм визначення умов поставки для кожної конкретної партії товару. Так, пунктом 3.1 розділу 3 Контракту сторони імперативно встановили: «Умови постачання ЕХW Lithuania, або згідно умов вказаних в інвойсах, які є невід`ємною частиною цього контракту».
Таким чином, Контракт є рамковим документом, який передбачає варіативність базисних умов поставки. Водночас, рахунок-фактура (інвойс) є тим первинним документом, який фіксує остаточні домовленості сторін щодо конкретної специфікованої партії товару, що переміщується через митний кордон. Зазначення в інвойсі № 3007001/25 від 30.07.2025 року умов поставки «FCA Klaipeda» є прямим виконанням умов пункту 3.1 Контракту та свідчить про узгоджене волевиявлення сторін щодо зміни базису поставки саме для цього вантажу, що не суперечить загальним положенням Контракту.
Суд вважає за необхідне надати оцінку впливу зазначеної зміни умов поставки («EXW» на «FCA») на формування митної вартості товару в контексті Правил «Інкотермс-2020» та статті 58 Митного кодексу України.
Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс-2020):
EXW (Ex Works / Франко завод) означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він надав товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві. Покупець несе всі витрати та ризики, пов`язані з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення.
FCA (Free Carrier / Франко перевізник) означає, що продавець передає товар, що пройшов митне очищення для експорту, перевізнику, призначеному покупцем, у названому місці. При цьому, витрати на основне перевезення (транспортування до країни імпорту) також покладаються на покупця.
Системний аналіз вказаних базисних умов свідчить про те, що як за умов EXW, так і за умов FCA, ціна товару, зазначена в інвойсі, за загальним правилом не включає вартості міжнародного перевезення (фрахту) до митного кордону України. В обох випадках обов`язок організації перевезення та його оплати покладається на покупця (імпортера).
Відповідно до положень частини десятої статті 58 Митного кодексу України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари (ціна інвойсу), додаються витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, якщо вони не включалися до ціни.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач (декларант) діяв у повній відповідності до вимог статті 58 Митного кодексу України. Розуміючи, що умови поставки FCA (так само як і EXW) не включають витрати на доставку до кордону, декларант надав до митного оформлення вичерпний перелік документів, що підтверджують транспортні витрати, а саме:
· договір транспортного експедирування № 3107001/25 від 31.07.2025;
· заявку на перевезення № 1 від 31.07.2025;
· рахунок на оплату транспортних послуг № 113 від 01.08.2025;
· довідку про транспортні витрати № 0108 від 01.08.2025 (з розбивкою витрат до та після перетину кордону).
Зазначені витрати на транспортування належним чином задекларовані та включені до митної вартості товару (що відображено у розрахунку митної вартості та графі 45 декларації).
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав жодних доказів та не навів жодних обґрунтувань того, яким чином зміна абревіатури з «EXW» на «FCA» вплинула або могла вплинути на заниження митної вартості, враховуючи, що транспортні витрати були додані до ціни товару в повному обсязі. Митний орган не встановив обставин, які б свідчили про подвійну оплату транспортування або про те, що витрати на доставку до місця передачі перевізнику (у випадку FCA) не були враховані у ціні товару.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на розбіжність в умовах поставки має виключно формальний характер. Зазначена обставина не перешкоджала ідентифікації товару, не впливала на повноту декларування складових митної вартості та не створювала перешкод для перевірки правильності обчислення митної вартості за основним методом. Отже, ця обставина не могла слугувати самостійною та достатньою підставою для відмови у визнанні заявленої митної вартості.
Щодо тверджень відповідача про неналежність банківського платіжного документа (SWIFT-повідомлення) як доказу оплати товару, суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 53 Митного кодексу України, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються товару, якщо рахунок сплачено. Системний аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець не встановлює вичерпного переліку назв або форм банківських документів (платіжне доручення, виписка, SWIFT-повідомлення тощо), а визначає лише їх змістовне навантаження – такі документи повинні підтверджувати факт перерахування коштів за товар.
Надаючи оцінку доводам відповідача про невідповідність поданого документа вимогам національних банківських інструкцій (зокрема, щодо наявності відміток), суд зазначає, що банківські операції у сфері зовнішньоекономічної діяльності регулюються не лише національним законодавством, а й міжнародними стандартами та правилами. У міжнародній банківській практиці основним засобом передачі інформації та здійснення платежів є система SWIFT (Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunications). Повідомлення, сформовані в цій системі, є електронними документами, які мають юридичну силу доказу здійснення транзакції.
Суд звертає увагу, що вимоги до SWIFT-повідомлень встановлені міжнародним стандартом ISO 15022 «Цінні папери. Схема повідомлень. Словник полів даних». Згідно з цими стандартами, повідомлення повинно містити обов`язкові поля, які дозволяють ідентифікувати операцію. Судом безпосередньо досліджено наявну в матеріалах справи копію банківського платіжного документа (SWIFT-повідомлення) від 28 липня 2025 року та встановлено, що вказаний документ містить повний обсяг інформації, необхідної для ідентифікації платежу та його прив`язки до поставки, що розглядається, а саме:
· дату валютування (Date) – 28.07.2025 року;
· суму та валюту платежу (Amount) – [сума] доларів США;
· найменування та реквізити платника (Ordering Customer) – ТОВ «АРМАЛІТАС»;
· найменування та реквізити бенефіціара (Beneficiary Customer) – «MB GUOLIS MARKET»;
· призначення платежу (Remittance Information), в якому міститься пряме посилання на номер та дату зовнішньоекономічного Контракту № 2511001, а також номер інвойсу (proforma invoice) № 2307001/25.
Співставивши дані, зазначені у SWIFT-повідомленні, з даними, що містяться у митній декларації № 25UA209230072884U7, Контракті та інвойсі, суд встановив їх повну відповідність. Сума платежу відповідає умовам оплати (передплата у розмірі 80%), узгодженим сторонами в комерційних документах. Таким чином, у суду відсутні будь-які сумніви щодо того, що вказаний платіж був здійснений саме позивачем, саме на користь продавця-нерезидента і саме за ту партію товару, митне оформлення якої здійснювалося.
Щодо посилання відповідача на відсутність «відміток банку» або невідповідність документа формі платіжного доручення згідно з постановами НБУ, суд зазначає, що предметом регулювання банківського законодавства є порядок виконання касових операцій, тоді як предметом митного контролю є перевірка факту оплати в рамках визначення митної вартості. SWIFT-повідомлення є результатом виконання банком розпорядження клієнта про переказ коштів в іноземній валюті. Оскільки цей документ формується в електронній системі міжнародних розрахунків, вимога митного органу щодо наявності на його роздруківці «мокрих» печаток або специфічних відміток, характерних для паперових внутрішніх платіжних доручень, є безпідставною та такою, що не враховує специфіку міжнародних банківських розрахунків.
Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 826/9719/16 (адміністративне провадження № К/9901/16498/18). 
Окрім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03 квітня 2018 року у справі № 809/322/17, де зазначено, що платіжне доручення (або інший платіжний документ) свідчить про факт переказу певної суми коштів.
Навіть наявність певних формальних недоліків у платіжних документах не може бути самостійною та достатньою підставою для невизнання митної вартості, якщо факт оплати товару та його ціна підтверджуються сукупністю інших наданих документів (контрактом, інвойсом, банківськими виписками тощо) і не викликають обґрунтованих сумнівів у реальності господарської операції.
У справі відповідачем не надано жодних доказів того, що кошти не були списані з рахунку позивача або не надійшли на рахунок продавця, або що платіж стосувався іншої поставки. За таких обставин, ігнорування митним органом наданого SWIFT-повідомлення як доказу оплати є проявом надмірного формалізму та порушенням принципів митного регулювання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належний банківський платіжний документ, який у сукупності з іншими документами повністю підтверджує ціну, що була фактично сплачена за оцінюваний товар, а сумніви відповідача в цій частині є надуманими та необґрунтованими.
Щодо неправомірності застосування відповідачем резервного методу визначення митної вартості та використання цінової інформації з митної декларації № 25UA100250201462U3.
Суд вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у застосуванні основного методу визначення митної вартості та переходу до застосування другорядного – резервного методу (метод 2ґ), виходячи з наступного системного аналізу положень чинного законодавства.
Відповідно до імперативних приписів частин першої-третьої статті 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу (частина четверта статті 57 МК України).
Суд констатує, що відповідач у спірному рішенні про коригування митної вартості не навів жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість застосування основного методу. Формальні посилання на «розбіжності» та «відсутність відомостей», які були спростовані судом у попередніх пунктах цього рішення, не можуть слугувати законною підставою для ігнорування ціни угоди, фактично сплаченої позивачем.
Особливу увагу суд звертає на обґрунтованість використання відповідачем як джерела інформації митної декларації № 25UA100250201462U3 від 14.04.2025 року.
Згідно з вимогами статей 59 та 60 Митного кодексу України, при визначенні митної вартості за другорядними методами (за ціною договору щодо ідентичних або подібних (аналогічних) товарів), митний орган зобов`язаний використовувати інформацію про товари, які є ідентичними або подібними до оцінюваних товарів. Закон чітко визначає критерії ідентичності та подібності: фізичні характеристики, якість та репутація на ринку, країна походження, виробник.
Дослідивши зміст оскаржуваного рішення, суд встановив, що відповідач обмежився лише зазначенням номера митної декларації, яка стала джерелом цінової інформації, проте не надав жодних доказів того, що товари, оформлені за МД № 25UA100250201462U3, є співставними з оцінюваними товарами позивача за всіма законодавчо визначеними критеріями. У матеріалах справи відсутні порівняльні таблиці або інші документи, які б підтверджували ідентичність фізичних характеристик (технічних параметрів, складу, моделі, артикулу тощо), якості та репутації на ринку товарів за обома деклараціями. Відповідач не довів, що товар за МД № 25UA100250201462U3 був вироблений тим самим виробником або виробником, який має аналогічну репутацію та цінову політику.
Більше того, положення статті 64 Митного кодексу України, які регламентують застосування резервного методу, вимагають від митного органу при використанні цінової інформації здійснювати відповідні коригування, що враховують відмінності в комерційних рівнях (опт/роздріб) та кількості (обсязі партії) товарів. У графі 33 оскаржуваного рішення відповідач зазначив: «Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі». Суд вважає таке твердження голослівним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували тотожність обсягів партій та умов оплати в обох поставках. Відсутність належного обґрунтування щодо необхідності або відсутності необхідності здійснення коригувань свідчить про формальний підхід митного органу до визначення митної вартості, що є недопустимим.
Суд також наголошує на тому, що сама лише наявність у базі даних митного органу (АсуР) інформації про те, що ідентичні або подібні товари були розмитнені іншими імпортерами за вищими цінами, не є безумовною та самостійною підставою для коригування митної вартості, заявленої декларантом за ціною договору. Різниця між вартістю товару, задекларованого позивачем, та вартістю схожих товарів у базі даних митниці може бути зумовлена низкою об`єктивних комерційних факторів, таких як: час укладення контракту, умови оплати (передоплата чи відстрочка), обсяг закупівлі, тривалість ділових відносин між контрагентами, маркетингова стратегія продавця на конкретному ринку тощо. Відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення вказані фактори не досліджував та не враховував.
Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач не надав доказів дотримання послідовності застосування методів визначення митної вартості. В оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування причин, через які не могли бути застосовані методи, що передують резервному (зокрема, методи 2а, 2б, 2в, 2г – за ціною договору щодо ідентичних/подібних товарів, на основі віднімання/додавання вартості). Просте перерахування методів із зазначенням про неможливість їх використання без посилання на конкретні обставини та докази є порушенням процедури митної оцінки.
Таким чином, застосування резервного методу у даній справі відбулося з порушенням вимог статей 57, 58, 64 Митного кодексу України, без належного обґрунтування та без проведення необхідних коригувань, що призвело до безпідставного збільшення митної вартості та податкового навантаження на позивача. Відповідач не виконав свого обов`язку щодо доказування правомірності прийнятого рішення, покладеного на нього частиною другою статті 77 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Водночас, в силу приписів частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд констатує, що в ході судового розгляду відповідач – Львівська митниця, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього процесуальним законом обов`язок та не довів суду правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення про коригування митної вартості.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач надав митному органу повний, належний та достатній пакет документів, який давав змогу однозначно ідентифікувати товар та перевірити правильність обчислення його митної вартості за основним методом – за ціною договору (контракту). Натомість, зауваження відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях, формальних неточностях, які не впливають на вартісні показники товару, та на помилковому тлумаченні умов зовнішньоекономічного контракту. Відповідачем не наведено переконливих доводів та не надано належних доказів наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, які б виправдовували витребування додаткових документів та, як наслідок, подальше коригування митної вартості за резервним методом.
Таким чином, перевіривши оскаржуване рішення на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, суд дійшов висновку, що Рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100314/2 від 04.08.2025 року є необґрунтованим (прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення), непропорційним та таким, що прийняте не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. За таких обставин, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про скасування Картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2025/002244, суд зазначає таке. 
Оскільки вказана Картка відмови була сформована відповідачем виключно як результат прийняття рішення про коригування митної вартості (у зв`язку з незгодою декларанта з визначеною митницею вартістю), вона є похідним рішенням. 
Враховуючи, що судом встановлено протиправність основного рішення (про коригування митної вартості), Картка відмови також підлягає визнанню протиправною та скасуванню як така, що порушує права позивача на вільне розпорядження товаром.
Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що за подання адміністративного позову Товариством з обмеженою відповідальністю «АРМАЛІТАС» було сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 769 (шість тисяч сімсот шістдесят дев`ять) гривень 71 копійка, що підтверджується платіжною інструкцією, яка міститься в матеріалах справи.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначена сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача в повному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача – Львівської митниці.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100314/2 від 04 серпня 2025 року.
3. Визнати протиправною та скасувати Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Львівської митниці № UA209230/2025/002244.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, код ЄДРПОУ 43971343) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АРМАЛІТАС» (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літ. «Д-1», офіс 1, код ЄДРПОУ 44839733) сплачений судовий збір в сумі 6 769 (шість тисяч сімсот шістдесят дев`ять) гривень 71 копійка.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 16 лютого 2026 року.
Суддя Коморний О.І.