Справа № 201/4725/24
Провадження № 2/201/314/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю: секретаря судового засідання Максимовій О.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позицій сторін.
У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) із позовом до ОСОБА_4 , та просив стягнути з неї на свою косрить 75 093,00 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування квартирою АДРЕСА_1 , за період з вересня 2022 року по квітень 2024 року, а також зобов`язати відповідачку укласти шляхом підписання з позивачем договір оренди вказаної квартири на умовах, які викладені в проекті договору оренди та акту приймання-передачі приміщення, наданого позивачем.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22.08.2022 він набув у власність зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу. Станом на дату придбання 22.08.2022 позивачем квартири і по дату звернення з даним позовом у ній проживає відповідач разом зі своїм чоловіком, що підтверджується довідкою № 50 від 25.03.2024, виданою ОСББ “Добровольців 10” та Актом про фактичне проживання від 12.06.2024, складеним комісією у складі мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Втім після придбання позивачем у серпні 2022 року зазначеної квартири між ним і відповідачкою жодних правочинів щодо надання відповідачці права користування цією квартирою не укладалось, в родинних стосунках вони між собою не перебувають. Отже, на думку позивача, відповідач без належних правових підстав проживає у квартирі, яка належить позивачу на праві власності, та не сплачує позивачу ніяких грошових коштів за користування житловим приміщенням, в той час як позивач позбавлений права користування належним йому на праві власності об`єктом нерухомого майна. Тому позивач вважає, що має право на усунення порушень свого права власності, зокрема шляхом отримання від відповідачки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно збережених грошових коштів орендної плати за фактичне користування квартирою, яка належить позивачу на праві власності, та уникнення порушення власних прав в майбутньому шляхом зобов`язання відповідача укласти договір оренди квартири (т.1 а.с.1-9).
В подальшому, 07 лютого 2025 року, позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог у справі, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача 117 273,00 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування вказаною квартирою за період з 01.09.2022 по 31.01.2025 (т.1 а.с.161-163). 
02 вересня 2025 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив вилучити з предмета позову у справі первісну позовну вимогу немайнового характеру про зобов`язання відповідача укласти шляхом підписання з позивачем договір оренди вказаної квартири на умовах, які викладені в проекті договору оренди та акту приймання-передачі приміщення, наданого позивачем (т.1 а.с.211-216).
Відповідачка проти пред`явлених позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у своїх процесуальних документах, зокрема, у відзиві на позов, поданому до суду 06 червня 2024 року (т.1 а.с.48-52), поясненнях по суті справи (т.2 а.с.14-18, 60-62), у яких, зокрема, послалася на те, що Договір купівлі-продажу згаданої квартири, за яким позивач її придбав, містить пункт 5 речення наступного змісту: «Треті особи, в т.ч. малолітні та неповнолітні діти, не мають прав на відчужувану квартиру.», крім того, в пункті 6 Договору зазначено: «Квартира оглянута покупцем (Позивачем) особисто до підписання цього договору. Істотних недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, а також самовільних перепланувань на момент огляду квартири покупцем не виявлено». Однак, в подальшому Позивач у своїй позовній заяві заявляє про те, що нібито ще до придбання ним вказаної квартири і в подальшому (2022-2024 роки) в цій квартирі постійно проживали Відповідачка та її чоловік. Така поведінка позивача є суперечливою, та недобросовісною. Акт про фактичне проживання відповідачки та її чоловіка в зазначеній квартирі від 17.06.2024 року, на який посилається позивач, не можна брати до уваги, оскільки він не відповідає порядку його складання, голова правління ОСББ «Добровольців 10» не має посадового обов`язку посвідчувати такий Акт, складений для справи №201/4725/24, а перевірити справжність підписів осіб, які його підписали неможливо, вони не викликалися до суду для допиту у якості свідків. Довідку про рекомендовану вартість орендної плати, на яку посилається позивач, не можна брати до уваги, оскільки вона не відповідає порядку її складання, встановленому чинним законодавством, а укладення договору оренди з сином Відповідачки не є доказом її проживання у вказаній Позивачем квартирі в період, який кілька років передував укладенню цього договору оренди. Попри те, що позивач надав докази та стверджував, що в зазначеній квартирі окрім відповідачки проживав ще й її чоловік, позовні вимоги до останнього не пред`явив, а відповідачка одноособово відповідати за всіх не може та в цьому сенсі є неналежним відповідачем тощо. 

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
Ухвалою суду від 24 квітня 2024 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.
Ухвалою суду від 23 вересня 2024 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області письмову інформацію та копії документів.
11 червня 2025 року було завершене підготовчі дії та розпочато розгляд справи по суті. Оскільки під час розгляду справи по суті виникла необхідність надання додаткових доказів та уточнення позовних вимог, то суд вирішив повернутись до стадії підготовчого провадження.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що 22.08.2022 позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. за реєстровим №1836. В договорі зазначено, що квартира оглянута покупцем особисто до підписання цього договору, істотних недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, а також самовільних перепланувань на момент огляду квартири покупцем не виявлено; треті особи, в т.ч. малолітні та неповнолітні діти, не мають прав на відчужувану квартиру.

В 2024 році позивач отримав Довідку про рекомендовану вартість орендної плати об`єкта житлової нерухомості: квартира загальною площею 22,5 кв.м, яка розташована на ІІ поверсі IX-поверхового будинку літ.А-9 за адресою: АДРЕСА_4 , надану оцінювачем ТОВ “ЦЕНТР ОЦІНКИ МАЙНА” (код ЄДРПОУ 37452004) ОСОБА_5 на підставі якої позивач вирахував суму безпідставно збережених грошових коштів, які мали бути сплачені відповідачем позивачу за користування квартирою за період з вересня 2022 року по квітень 2024 року в розмірі 75 093,00 грн.
Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на той факт, що з моменту придбання ним у власність вказаної квартири відповідачка разом зі своїм чоловіком постійно користувались цією квартирою.
В якості доказів цього факту позивач надав договір купівлі-продажу від 22.08.2022 року, а також колективно складений Акт від 17 червня 2024 року про фактичне проживання і довідку за підписом голови правління ОСББ «Добровольців 10».
Позивач направив відповідачці претензію від 01 квітня 2024 року, в якій вимагав сплатити на його користь вказану грошову суму в якості безпідставно збережених грошових коштів, а також укласти шляхом підписання з ним договір оренди вказаної квартири на умовах, які викладені в проекті договору оренди та акту приймання-передачі приміщення, наданого позивачем.
Зазначена претензія залишилась без відповіді та без задоволення з боку відповідачки, що і стало причиною спору у даній справі.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представниками сторін, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Надаючи оцінку доказам, наданим сторонами та аналізуючи їх доводи щодо предмету спору, суд бере до уваги наступне.
Частиною першою статті 76 ЦПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
В даному випадку, позивач, на підтвердження своєї позиції у справі надав суду колективно складений Акт про фактичне проживання, а також довідку за підписом голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку про проживання відповідачки разом з чоловіком та зберігання їх речей у квартирі позивача.
В той же час, кожна із осіб, які підписали вказані документи, отримала адвокатський запит від представника відповідача з рядом запитань, які стосувались конкретизації повідомленої ними інформації, а також джерел поінформованості щодо повідомлених цими особами фактів, однак жодна з цих осіб не надала відповідь ані на одне із поставлених питань.
Також суд зауважує, що сторона позивача своїм правом на виклик до суду осіб, які підписали зазначений Акт для допиту у якості свідків, не скористалася, принаймні, їх прибуття до суду для такого допиту не організувала. 
Крім того, відповідач на спростування позиції позивача надав відповіді на адвокатські запити, а також колективно складений Акт, зі змісту яких вбачається таким, що не відповідає фактичним обставинам, припущення про проживання відповідачки разом з її чоловіком у квартирі позивача увесь спірний період.
Додатковими доказами на спростування твердження позивача є роздруківка з додатку «Нова пошта», що свідчить про перебування відповідачки в м. Одеса, а також договір оренди квартири №Б/Н від 01.03.2024 року.
При цьому, твердження представника позивача про те, що цей договір не виконувався сторонами, судом визнаються безпідставними, враховуючи те, що згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Стосовно посилання позивача на такі докази, як Договір оренди № 1 від 01.08.2025р., укладений між позивачем та ОСОБА_6 , роздруківка скріншоту виписки з банківського рахунку позивача в мобільному застосунку АТ “А-БАНК” за 05.08.2025, квитанціями АТ “А-БАНК” від 05.08.2025 та квитанціями АТ “А-БАНК” від 06.08.2025, відповідь органів поліції, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2019 у справі № 201/18562/17, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Зі змісту перелічених доказів вбачається, що Договір оренди № 1 від 01.08.2025р. був укладений позивачем не з відповідачкою, тому не може регулювати правовідносини між сторонами у даній справі.
Виписки ж з банківського рахунку позивача та відповідні банківські квитанції не містять інформації про факт того, що відповідачка користувалась квартирою позивача. Доводи позивача спростовуються і наявною в матеріалах справи відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на адвокатський запит, зі змісту якого вбачається, що факт оплати комунальних платежів не є підтвердженням жодного іншого факту, окрім факту оплати відповідної комунальної послуги. 
Додатково суд звертає увагу на те, що навіть оплата відповідачкою платежів по договору оренди стосується правовідносин між позивачем та ОСОБА_7 , а не правовідносин між позивачем та відповідачем.
Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави вважати, що оплати, здійснені відповідачкою, стосувались правовідносин між нею та позивачем.
Відповідь органів поліції про те, що відповідач при зверненні до них повідомляла адресу належної позивачу квартири, розцінюється судом як повідомлення анкетної достовірної інформації щодо місця реєстрації відповідачки, а не є інформацією щодо предмету доказування у даній справі.
Суд вважає безпідставним також і посилання позивача на Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/18562/17. Оскільки цим рішенням не розглядались фактичні обставини, які мали місце після ухвалення вказаного рішення, тобто після 12.04.2019 року.
Отже, оскільки жоден перелічений доказ не дозволяє достеменно встановити конкретні обставини користування відповідачкою квартирою позивача, то відповідно ці докази не містять інформацію щодо предмету доказування у справі.
Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 7 червня 2022 року у справі №910/15998/20, під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину – доведеною. 
Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Стандарт доказування – це міра юридичної аргументації, якої стороні потрібно досягнути у контексті обґрунтування своїх доводів, для того, щоб суд з ними погодився.
При цьому, судова практика також дає відповідь на питання того, які стандарти доказування існують. Верховний Суд у Постанові від 04 березня 2024 року у справі № 400/4966/21 підкреслює, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування:
1) «баланс імовірностей» або ж «перевага доказів»;
2) «наявність чітких і переконливих доказів»;
3) «поза розумним сумнівом».
У постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.
Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що докази на підтвердження фактичного користування відповідачкою квартирою позивача у спірний період є менш вірогідними, ніж докази надані на спростування цього факту.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт користування відповідачкою квартирою позивача у зазначений позивачем період.
Щодо вказаного позивачем розміру орендної плати за користування його квартирою в спірний період суд зазначає наступне.
Як вже згадувалося вище, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
З`ясування питання, яким є розмір плати за оренду належної позивачу квартири за весь спірний період, входить до предмету доказування у справі та відноситься до обставин, з`ясування яких потребує спеціальних знань у галузі товарознавства.
В даному випадку, під час розгляду справи сторонами по справі клопотання про призначення судової експертизи не заявлялося. Зокрема, представником позивача відповідне клопотання про призначення відповідної судової експертизи для з`ясування вказаних обставин справи не заявлялось та він наполягав на вирішенні справи за наявними у ній доказами, в тому числі на підставі довідки про рекомендовану вартість орендної плати.
Встановлення цього факту має значення для справи, є предметом доказування з огляду на обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, і потребує спеціальних знань, що вирішується шляхом проведення товарознавчої експертизи.
Водночас, відповідно до положень ч.1 ст.143 ЦПК України суд призначає експертизу лише за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Враховуючи те, що довідка про рекомендовану вартість орендної плати, датована 2024 роком, згідно якої позивач визначив розмір орендної плати, не є належним доказом розміру орендної плати ані за 2022-2023 рік, ані за перші місяці 2025 року, та не дає підстав для порядку визначення розміру орендної плати за періоди, яких вона не стосується, але які відносяться до предмету спору, суд доходить до висновку про неможливість застосування цього доказу.
Окремо суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував про те, що наданими ним доказами підтверджується факт проживання відповідачки в зазначеній квартирі позивача в спірний період разом з її чоловіком.
Водночас, відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Цивільно-процесуальним кодексом України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Позивач клопотань про залучення до участі у справі чоловіка відповідачки, як співвідповідача не заявляв.
Разом з тим зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи засвідчують, що спір виник між позивачем відповідачкою та її чоловіком з приводу фактичного користування квартирою позивача.
В даному випадку, незалученням чоловіка відповідачки належною стороною у справі в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, порушуються його процесуальні права, передбачені статтями 43, 49 ЦПК України.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги безпосередньо обґрунтовані тим, що відповідачка з її чоловіком мешкали у квартирі позивача в спірний період, проте чоловік відповідачки не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову до належного відповідача.
Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. 
Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Крім того, суд не може залишити поза увагою практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував на тому, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (див., зокрема, VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
В даному випадку, суд погоджується із доводами сторони відповідачки про те, що поведінка позивача, який під час придбання квартири за договором купівлі-продажу квартири 22 серпня 2022 року заявляє, що квартира оглянута ним, як покупцем, особисто до підписання цього договору, істотних недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, а також самовільних перепланувань на момент огляду квартири покупцем не виявлено, а також, що треті особи, в т.ч. малолітні та неповнолітні діти, не мають прав на відчужувану квартиру, а згодом в 2024 році пред`являє позов, в якому вказує, що як до придбання ним квартири, так і кілька років після цього вказаною квартирою безперервно користувались відповідач та її чоловік, - є суперечливою, та має ознаки недобросовісності.
Водночас, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Явно суперечлива поведінка позивача щодо зазначених обставин є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З вищевказаних підстав в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.
Зважаючи на результати розгляду справи, судові витрати, понесені стороною позивача, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів – відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         С.С. Федоріщев