ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14393/22 Суддя (судді) першої інстанції: С.В. Кисіль

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Василенка Я.М., 
Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора з вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі 502406,32 грн за несвоєчасну виплату втраченого заробітку, визначеного рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 грудня 2020 року Окружний адміністративний суд м. Києва у справі № 826/20160/14 визнав протиправним та скасував наказ про звільнення позивача з посади, поновив позивача на посаді в Генеральній прокуратурі, стягнув з Офісу Генерального прокурора на його користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 888254,25 грн.
13 квітня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд частково змінив рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, стягнувши на користь позивача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2195269,18 грн і встановив негайне стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 12774,23 грн.
Наказом від 12 жовтня 2022 року, Офіс Генерального прокурора поновив його на посаді в Генеральній прокуратурі України. Отже, відповідач упродовж десяти місяців не виконував судове рішення. Також, позивач зауважив, що відповідач тривалий час ухилявся від виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в частині стягнення на його користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та лише 18 жовтня 2021 року із суми 12774,23 грн за мінусом податків і загальнообов`язкових платежів позивач отримав 10283,26 грн, а вже 01 листопада 2021 року із суми 2195269,18 грн, відповідно отримав 1756908,43 грн.
Згідно з висновком експерта від 30 січня 2022 року, який провів обчислення сум компенсацій за зверненням позивача, сума компенсації становить 502406,32 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Офіс Генерального прокурора подав відзив на позовну заяву, вказуючи на те, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, має разовий характер і є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні.
На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399, справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року справу прийнято до провадження, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та відмовлено у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про залишення без розгляду позову.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року, частково задоволено позов.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за несвоєчасну виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 219 5269,18 грн, яка була виплачена відповідачем з порушенням строків виплати 18 жовтня 2021 року та 01 листопада 2021 року, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
У задоволення інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даного спору.
Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні з Офісу Генерального прокурора компенсацію в сумі 502406, 32 грн., та прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію в сумі 502 406,32 грн. у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати із 01.12.2014 року по 01.11.2021.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження.
03.11.2025, під № 30089 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу позивача.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 826/20160/14 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа Міністерство юстиції України. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 2720к від 01 грудня 2014 року про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із припиненням трудового договору, відповідно до статті 36 частини першої пункту 7-2 КЗпП України. Поновлено радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 888254,25 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 826/20160/14, з урахуванням ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року змінено та викладено абзаці 4 та 6 резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2195269,18 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 12774,23 грн.»
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року залишено без змін.
На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 826/20160/14, наказом Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року № 1470ц, скасовано наказ Генерального прокурора України від 01 грудня 2014 року № 2720ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва в суді, захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України з 02 грудня 2014 року.
18 жовтня 2021 року та 01 листопада 2021 року позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 12774,23 грн та середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2195269,18 грн, з утриманням належних податків та зборів, що підтверджується платіжними дорученнями.
Листом від 31 січня 2022 року № 21-153 вих.22, Офіс Генерального прокурора відмовив позивачу у виплаті компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Не погоджуючись із несвоєчасною виплатою втраченого заробітку, визначеного рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що невиплата періодичних доходів у вигляді заробітної плати сталася не вини позивача, а у зв`язку з його незаконним звільненням з роботи, тобто саме незаконне звільнення (винні дії відповідача) позбавили позивача права щомісячно отримувати дохід за виконану роботу і стали підставою для відшкодування втрати доходу в судовому порядку.
Розмір невиплаченого доходу за період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року становить 2195269,18 грн, що також встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Що ж стосується суми компенсації, яку у вимогах зазначив позивач, то суд вважав, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки проведення розрахунку суми компенсації віднесено до компетенції роботодавця.
Офіс Генерального прокурора вважає вказані висновки суду необґрунтованими та помилковими, оскільки: суд першої інстанції дійшов помилкового тлумачення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу; строк звернення ОСОБА_1 до суду у цій справі сплинув 01.12.2021, позовна заява подана ОСОБА_1 29.09.2022, тобто більше ніж через дев`ять місяців після того як дізнався про порушення свого права (виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі 01.11.2021).
ОСОБА_1 у апеляційній скарзі вважає висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення конкретної суми компенсації помилковими, оскільки: суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; суд не надав оцінки висновку експерта від 30.01.2022, який було надано на підтвердження розрахунку компенсації в сумі 502406,32 грн; у зв`язку із несвоєчасною виплатою компенсації у період з 01.11.2021 по 01.04.2025 позивач додатково просив стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію в сумі 299237,55 грн.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок №159).
Згідно із статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ, Кабінет Міністрів України прийняв Порядок № 159, відповідно до пункту 2 якого, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Як визначено у пункті 3 Порядку № 159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Тож, з наведеного слідує, що кошти, які підлягають нарахуванню згідно цього Закону, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 826/20160/14, позивачу 18 жовтня 2021 року та 01 листопада 2021 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 12774,23 грн та середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2195269,18 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що періодом невиплати доходів, є період вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, що було встановлено судовими рішеннями у справі № 826/20160/14, і не підлягають доказуванню та переоцінці.
При цьому, колегія суддів підкреслює, що невиплата періодичних доходів у вигляді заробітної плати сталася не з вини позивача, а у зв`язку з його незаконним звільненням з роботи, тобто саме незаконне звільнення позбавило позивача права щомісячно отримувати дохід за виконану роботу і стали підставою для звернення з вимогами відшкодування втрати доходу в судовому порядку.
Розмір невиплаченого доходу за період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року становить 2195269,18 грн, що також встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Колегія суддів наголошує на тому, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1- 3 Закону, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Стосовно доводів апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового тлумачення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів констатує, що позивача просив компенсувати втрати за невчасно виплачені доходи, які незалежно від того, яка є їх природа (чи це заробітна плата чи середній заробіток за час вимушеного прогулу), є коштами, які мали бути виплачені позивачу у період з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Тож, середній заробіток за час вимушеного прогулу, входить до структури заробітної плати, з огляду на що, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право отримати компенсацію невиплаченого йому з 01 грудня 2014 року по 21 грудня 2020 року доходу у розмірі 2195269,18 грн, а відповідач обов`язок нарахувати і виплатити йому компенсацію.
Щодо доводів Офісу Генерального прокурора про те, що строк звернення до суду у цій справі сплинув 01.12.2021, позовна заява подана 29.09.2022, тобто більше ніж через дев`ять місяців після того як дізнався про порушення свого права, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року було вирішено питання дотримання строку подання адміністративного позову, суд першої інстанції прийняв справу до провадження, фактично визнавши поважність причин та наявність права на звернення в межах триваючих правовідносин щодо виплати заробітної плати.
Так, зокрема через відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Отже, запровадження на території України карантину, є підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи Офісу Генерального прокурора необґрунтованими та такими, що не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів звертає увагу на те, що відкриваючи провадження у справі та призначаючи справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено позовні вимоги, які згідно ч. 6 ст. 12 КАС України, належать до справ незначної складності та відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не вказують на те, що дана справа віднесена процесуальним законом до тих справ, які підлягають розгляду виключно в загальному позовному провадженні. Тому, в силу положень ст. 12 КАС України, така справа належить до справ незначної складності та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Щодо зазначення ОСОБА_1 про те, що суд не розглянув, не дослідив і не дав оцінки висновку експерта від 30.01.2022, який позивач надав на підтвердження розрахунку компенсації в сумі 502 406,32 грн, колегія суддів зауважує, що невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках компенсації, зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку, разом із тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не відхиляв вказаний висновок, а визначив, що стягнення фіксованої суми є передчасним, оскільки обов`язок провести точний розрахунок покладено на роботодавця та фактично, наразі спору щодо суми компенсації не існує, позаяк, відповідач заперечує саме право позивача на таку компенсацію.
Щодо зазначення позивачем в апеляційній скарзі про те, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою компенсації у період з 01.11.2021 по 01.04.2025, позивач додатково просив стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію в сумі 299237,55 грн, колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутнє дане клопотання, та судом не вирішувалось питання зміни предмету та обсягу позовних вимог, які виникли вже після звернення до суду з позовом. 
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянтів, викладені у скаргах, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всі вимоги законодавства, а тому, відсутні підстави для його скасування.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За правилами статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 243, 244, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328-331 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко 

Я.М. Василенко