ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/40/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик", вул. Княгині Ольги, буд. 100 Е, кв. 6, м. Львів, 79053
до відповідача: Фермерського господарства "Еко Беррі", вул. Незалежності, буд. 68, с. Тишківці, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78124
про: стягнення заборгованості в сумі 145 081 грн 30 коп.
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фермерського господарства "Еко Беррі" про стягнення заборгованості в сумі 145 081 грн 30 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання за договором транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні, заборгованість за яким встановлена рішенням Господарського суду Івано-Франківської від 07.10.2025 в справі № 909/833/25, рішенням Господарського суду Івано-Франківської від 08.10.2025 в справі № 909/779/25, які набрали законної сили.
Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.
Згідно з ухвалою господарського суду від 20.01.2026 постановлено позовну заяву залишити без руху. Позивачем, у межах встановленого судом строку, усунено недоліки позовної заяви. Даний факт підтверджує платіжна інструкція № 17 від 21.01.2026. 
Відповідно до ухвали господарського суду від 26.01.2026, суд постановив відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив сторонам строк для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечення. 
Ухвалою господарського суду від 10.02.2026 суд прийняв до розгляду відзив на позов та відмовив у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
11.02.2026 до суду через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив за вх. №2490/26.
Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Позиція позивача. 
Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов`язання, що стало підставою для нарахування пені, інфляційних збитків, та річних відсотків згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, умов договору, та на підставі рішень Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/833/25 від 07.10.2025 та у справі №909/779/25 від 08.10.2025, невиконання рішень господарського суду відповідачем у добровільному порядку, відкриття виконавчого провадження №79626859 та № 79612548 та стягнення заборгованості у примусовому порядку. Позовні вимоги обґрунтовані ст. 530, 624, 625 Цивільного Кодексу України.
Позиція відповідача.
Відповідач проти позову заперечив, просив у позові відмовити, посилаючись на наступне: вказав, що до позовної заяви надано товарно-транспортні накладні CRM, що викладені іноземними мовами; позивач не довів направлення відповідачу пакету документів в межах договорів; вказав на описки у позовній заяві щодо дати зарахування коштів; вказав що не подано доказів вжиття досудового врегулювання спору; заперечив розрахунки позивача; заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу.
Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінювання доказів.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.
28.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАНТУМ ЛОГІСТИК" (експедитор) та Фермерським господарством "ЕКО БЕРРІ" (замовник) було укладено Договір № 28/08/23-4 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні (далі — Договір).
Заявки на експорт, акти наданих послуг, CMR накладні підписані сторонами та скріплені печатками сторін без будь-яких зауважень. У заявках сторони погодили, зокрема ставку фрахту та умови оплати.
Предметом спору у справі № 909/779/25 є стягнення заборгованості на суму 333 361,00 грн за виконані перевезення на підставі Договору №28/08/23-4 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні від 28.08.2023.
Предметом спору у справі № 909/833/25 є стягнення заборгованості на суму 379 145, 00 грн за виконані перевезення на підставі Договору №28/08/23-4 про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні від 28.08.2023.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2025 у справі № 909/833/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНТУМ ЛОГІСТИК" до Фермерського господарства "ЕКО БЕРРІ" про стягнення заборгованості за надання транспортно-експедиційних послуг у розмірі 379 145, 00 гривень ухвалено задовольнити, стягнуто з Фермерського господарства "ЕКО БЕРРІ" (вул. Незалежності, буд. 68, с. Тишківці, Городенківський район, Івано-Франківська область, 78124; ідентифікаційний код: 41321415) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНТУМ ЛОГІСТИК" (вул. Княгині Ольги, буд. 100Е, кв. 6, м. Львів, Львівська область, 79053; ідентифікаційний код: 41089834) - 379 145, 00 гривень (триста сімдесят дев`ять тисяч сто сорок п`ять гривень) заборгованості за надання транспортно-експедиційних послуг, а також 5 687, 18 гривень (п`ять тисяч шістсот вісімдесят сім гривень вісімнадцять копійок) судового збору та 26 300, 00 гривень (двадцять шість тисяч триста гривень) витрат на професійну правову допомогу. На виконання рішення видано наказ. 
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2025 у справі 909/779/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" до Фермерського господарства "Еко Беррі" про стягнення заборгованості за надання транспортно-експедиційних послуг в сумі 333 361,00 грн ухвалено задовольнити, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко Беррі" (вул. Незалежності, буд.68, с. Тишківці, Городенківський район, Івано-Франківська область, код 41321415) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" (вул. Княгині Ольги, буд.100Е, кв.6, м. Львів, Львівська область, код 41089834) 333 361,00 грн заборгованості за надання транспортно-експедиційних послуг, 5000,42 грн судового збору та 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. На виконання рішення видано наказ. 
Відповідач не виконав зазначені рішення в добровільному порядку, що стало підставою для відкриття виконавчого провадження №79626859 та №79612548 та стягнення заборгованості в примусовому порядку. 
Кошти в сумі 411 132 грн 18 коп. (за рішенням суду у справі № 909/833/25, ВП № 79626859) перераховані позивачу від приватного виконавця 20.11.2025, згідно платіжної інструкції №4639 від 20.11.2025. 
Кошти в сумі 342 361 грн 42 коп. (за рішенням суду у справі № 909/779/25, ВП № 79612548) перераховані позивачу від приватного виконавця 18.11.2025, згідно платіжної інструкції № 4578 від 18.11.2025. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем основного грошового зобов"язання, що підтверджується рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/833/25 та рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі 909/779/25 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та пені, нарахованих на суму боргу.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.
Положенням ст.129 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ч.1 ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.
Отже, рішення Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/833/25 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області у справі № у справі 909/779/25 щодо встановлення фактів укладання між сторонами договору про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні, наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором мають преюдиційний характер для цієї справи, з огляду на що означені факти не підлягають доведенню відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.
Також рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2025 у справі № 909/833/25 встановлено, що відповідно до Експрес-накладної № 59001364156703 від 26.04.2025 позивач направив відповідачу пакети документів, що слугували підставою для здійснення оплати за надані перевезення, які отриманні останнім 01.05.2025. Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про неотримання пакету надісланих відповідачем документів або некомплектність останнього.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2025 у справі 909/779/25 встановлено, що відповідно до Експрес-накладної №59001344555201 від 25.03.2025 позивач направив відповідачу пакети документів, що слугували підставою для здійснення оплати за надані перевезення, які останній отримав 26.03.2025.
У заявках сторони погодили, зокрема умови оплати: виставлений рахунок замовник оплачує після отримання від виконавця повного пакету оригіналів документів.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Умовами договору п. 6.12 замовник за несвоєчасну оплату вартості виконаних послуг експедитора виплачує йому пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від невиплаченої суми за кожний день прострочення платежу.
Позивач, в силу положень частини 6 статті 232 ГК України, які були чинними на момент існування спірних правовідносин, має право на нарахування пені протягом шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору то зазначене не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).
Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені за період з 30.05.2025 по 16.11.2025 на суму боргу 56 390,00 грн; з 07.05.2025 по 16.11.2025 на суму боргу 322 755,00 грн, пеня з 07.05.2025 по 06.11.2025 на суму боргу 322 755,00 грн; з 24.04.2025 по 16.11.2025 на суму боргу 333 361,00 грн, пеня з 24.04.2025 по 23.10.2025 на суму боргу 333 361,00 грн, суд встановив, що розрахунок є арифметично та методологічно правильним. Розрахунку позивача відповідач не спростував, контррозрахунку відповідач суду не подав.
Господарський процесуальний кодекс України не встановлює обов`язкового досудового врегулювання спорів, тому направлення претензії є правом, а не обов`язком сторони. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право на судовий захист.
CMR (міжнародна автомобільна накладна) — це стандартизований документ, що базується на Конвенції КДПВ та зазвичай заповнюється латиницею або мовами країн-учасниць. Оскільки CMR має уніфіковану форму, затверджену міжнародними нормами, вона не потребує окремого перекладу, якщо заповнена загальновживаною латиницею.
Інші твердження відповідача спростовуються матеріалами справи.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що всі інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно приписів ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ч.1, 2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з статтею 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З аналізу наведеного вище суд приходить до висновку про задоволення позову.
Судові витрати.
Згідно з приписами п.12 ч.3 ст.2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Згідно з ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).
Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною (ч. 2, ч.3 ст.126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 126 ГПК України).
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач подав: Договір про правову допомогу від 09.01.2026, укладений з адвокатом Лозою В. М.; довіреність від 09.01.2026; акт приймання-передачі наданих послуг від 14.01.2026; квитанція до прибуткового касового ордеру від 14.01.2026; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 507 від 16.05.2008.
Винагорода та порядок розрахунків визначені у розділі 2 поданого Договору.
Відповідно до п. 2.1. Договору, за здійснення дій, що визначені у п.1.1. цього Договору, позивач (по договору - довіритель) сплачує адвокату (по договору - повіреному) винагороду в розмірі 14 300,00 грн.
Згідно з п.2.2. Договору розрахунок здійснюється в наступному порядку: кошти у вказаній в п. 2.1. сумі сплачуються повіреному в момент передачі довірителю підготовленої позовної заяви.
Пунктом 2.3. Договору про правову допомогу передбачено сплату позивачем адвокату премії (гонорар успіху) в сумі 3 000,00 грн у разі задоволення позову та набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
За договором про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару в цьому контексті означає, що в разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 в cправі № 921/628/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновки викладені у постановах від 07.11.2019 Верховного Суду у справі № 905/1795/18 , від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).
За практикою Верховного Суду (пункти 4.12-4.14 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19) під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має право за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони).
При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу не слід прив`язувати до ціни позову.
Оцінюючи розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги суд взяв до уваги те, що здійснення огляду, дослідження, аналізу та попередньої правової оцінки доказів, проведення арифметичних розрахунків, здійснення аналізу судової практики є єдиною послугою - підготовкою та поданням позовної заяви. 
Разом з тим, позов є спором незначної складності, не потребує значного часу для його вивчення та складання позовної заяви, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом. Спір має невеликий обсяг доказів та усталену судову практику, надання послуг у справі фактично стосуються - підготовки та подання позову до суду. Належить зауважити, що не можуть оплачуватись "інші дії, необхідні для розгляду справи, та їх юридичний супровід", які не є визначеними як конкретна послуга.
За наведеного, суд дійшов висновку, що критерію реальності (необхідності) відповідають витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
В позовній заяві позивач також просив в разі задоволення позову стягнути 3 000,00 грн "гонорару успіху" (премію), яка передбачена договором про правову допомогу від 09.01.2026.
Проте, відносно вимог про відшкодування витрат у вигляді винагороди за здійснення захисту, представництва в разі позитивного вирішення справи на користь клієнта ("гонорару успіху") у розмірі 3 000,00 грн, суд дійшов наступних висновків.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як "гонорар успіху", проте суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом такого виду винагороди як "гонорар успіху" у договорі про надання правової допомоги, що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.
Відтак, враховуючи дані позиції ВП ВС, клієнт і адвокат користуючись принципом свободи договору можуть визначити додаткові витрати між собою у вигляді "гонорару успіху", проте вказане не підпадає під пряме визначення адвокатських послуг, а відповідно не може переноситись на іншу сторону (не сторону такого договору).
Суд наголошує, що апелянт і у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).
За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року в справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).
Правовий аналіз наведеного вище надає підстави для висновку, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.12.2023 у справі №904/3745/22, від 20.12.2023 року у справі №910/5483/22.
Винагорода за задоволення судом позовної заяви ("гонорар успіху") не є складовою витрат на професійну правничу допомогу.
Така додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як "гонорар успіху", за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні пункту 1 частини 2 статті 126 ГПК України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат.
Враховуючи викладене, суд не вважає за необхідне покладати витрати позивача в частині сплати винагороди за задоволення судом позовної заяви у справі ("гонорару успіху") у розмірі 3 000,00 грн на відповідача, оскільки задоволення вимоги щодо стягнення гонорару за позивний результат розгляду справи не відповідатиме принципу справедливості, у зв`язку з чим її відшкодування матиме надмірний характер.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, у стягненні 3 000,00 грн ("гонорар успіху") суд відмовляє.
З урахуванням ст. 129 ГПК України та результату вирішення спору судовий збір по справі слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 74-78, 86, 123, 124, 126, 129, 169, 233, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
постановив: 
позов задовольнити.
Стягнути з Фермерського господарства "Еко Беррі" (вул. Незалежності, буд.68, с. Тишківці, Коломийський район, Івано-Франківська область, код 41321415) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тантум Логістик" (вул. Княгині Ольги, буд.100Е, кв.6, м. Львів, Львівська область, код 41089834) 145 081,30 грн. заборгованості, з яких 110 440,41 грн - пеня, 23 030,25 грн - інфляційні нарахування, 11 610,64 грн - 3% річних, 3 028,00 грн. судового збору та 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя У. І. Гула