ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 461/4039/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.,
секретаря судового засідання - Кондратюк Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 (колегія суддів: 
Скрипчук О. С., Кравчук Н. М., Матущак О. І.) та рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 (суддя Горецька З. В.) у справі
за позовом Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґеоґрафія", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Обласне комунальне підприємство Львівської міської ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", ОСОБА_1 , про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нерухомого майна з припиненням права власності та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,
за участю представників:
позивача - Шевченко М. І.,
відповідача - адвоката Докторевича Р. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Львівська міська рада (далі - Міська рада) звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґеоґрафія" (далі - ТОВ "Ґеоґрафія") (з урахуванням зміни предмета позову) про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нерухомого майна з припиненням права власності та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
2. Позов обґрунтовано тим, що будівництво гаража на АДРЕСА_1 здійснене за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, відведеною для будівництва на ній капітальної споруди, а також документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та затвердженого проєкту, тому гараж на АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва, на який право власності не набувається і який підлягає знесенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3. Згідно з довідкою від 09.04.1948, виданою Виконавчим комітетом Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих та Райпланом, за громадянином ОСОБА_2 , який проживає на АДРЕСА_2 , закріплюється у тимчасове користування земельна ділянка розміром 0,06 га, а також сад на АДРЕСА_3 .
4. Відповідно до рішення Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 25.05.1976 № 522 "Розгляд заяви гр. ОСОБА_2 " інвалід Радянської Армії ІІІ групи громадянин ОСОБА_2 , який проживає на АДРЕСА_2 , звернувся з проханням до виконкому дозволити йому встановити збірно-розбірний металевий гараж на території саду, який йому належить, на АДРЕСА_3 . Враховуючи позитивні заключення управління головного архітектора, виконком районної Ради депутатів трудящих вирішив: 1. Дозволити громадянинові ОСОБА_2 встановити збірно-розбірний металевий гараж на АДРЕСА_3 . 2. Зобов`язати начальника житлово-експлуатаційної контори № 10 товариша ОСОБА_3 скласти договір оренди на гараж до 31.05.77. 3. Зобов`язати громадянина ОСОБА_2 під час експлуатації гаража дотримуватися санітарно-протипожежних правил.
5. Спірний гараж був створений ОСОБА_2 в результаті переобладнання існуючого сараю. У 1981 році гараж був закріплений та переданий ОСОБА_2 для зберігання власного автомобіля "Запорожець", що вбачається з листа Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 15.01.1981.
6. Право власності на гараж виникло в ОСОБА_2 у 1981 році в результаті створення такого шляхом переобладнання існуючого сараю на закріпленій за ним земельній ділянці.
7. Надалі право власності на цей гараж було визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування згідно з рішенням Народного суду Ленінського району м. Львова від 14.09.1983, а у 1996 році Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації йому видане відповідне реєстраційне посвідчення.
8. У 2020 році гараж успадкувала ОСОБА_5 , яка надалі внесла цей гараж до статутного капіталу ТОВ "Ґеоґрафія". 
9. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, її спадкоємцем став ОСОБА_1 .
10. Зазначені фактичні обставини встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21 за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 - правонаступника ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
11. 22.09.2025 Господарський суд Львівської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026, про відмову у задоволенні позову.
12. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди дійшли висновку, що гараж ТОВ "Ґеоґрафія" не належить до об`єктів самочинного будівництва, оскільки на час його створення у 1981 році законодавство не пов`язувало самочинне будівництво з відсутністю документів на землекористування чи право власності на землю, а за первинним власником ОСОБА_2 земельна ділянка в розмірі 0,06 га та сад були закріплені на праві користування, де він і спорудив гараж згідно з дозволом виконавчого комітету ради шляхом переобладнання сараю. Введення в експлуатацію гаража також не було передбачено чинним на час його будівництва законодавством. 
13. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) врахували фактичні обставини, встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21 щодо будівництва й виникнення права власності на гараж на АДРЕСА_1.
Короткий зміст касаційної скарги
14. 16.02.2026 Міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
15. Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (щодо застосування статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України));
- від 15.05.2019 у справі № 914/1420/18, від 08.08.2019 у справі № 910/21468/17, від 04.02.2021 у справі № 910/8502/17 (щодо обов`язковості оформлення державної реєстрації та видачі землекористувачам правовстановлюючих документів на землю).
16. Крім того, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, зокрема рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 25.05.1976 № 522 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 ", на підставі якого надано дозвіл на встановлення збірно-розбірного металевого гаража, натомість взяли до уваги лист Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 15.01.1981, який є неналежним доказом, на підставі якого суди дійшли висновку, що спірний гараж був створений у результаті переобладнання існуючого сараю.
17. На думку скаржника, правового статусу об`єкта нерухомого майна спірний гараж набув із первинною реєстрацією права власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.03.2019, оскільки в 70-х роках був встановлений збірно-розбірний металевий гараж, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 376 Цивільного кодексу України 2003 року.
18. Скаржник вважає, що суди дійшли помилкового висновку про преюдиційність фактів, встановлених у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21, оскільки у цій справі в задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності було відмовлено у зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
19. Відповідач у відзиві, поданому у встановлений ухвалою Верховного Суду строк, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Позиція Верховного Суду
20. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
22. Предметом касаційного перегляду є рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом знесення гаража як об`єкта самочинного будівництва із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
23. Міська рада заперечує висновки судів попередніх інстанцій, посилаючись на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
24. Суд зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. 
25. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
26. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою є саме незастосування таких висновків у подібних правовідносинах.
27. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
28. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
29. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
30. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
31. У справі, що розглядається, позовні вимоги обґрунтовано тим, що будівництво спірного гаража здійснене за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, відведеною для будівництва на ній капітальної споруди, а також документів, що дають право на виконання будівельних робіт, декларації про готовність до експлуатації, тому позивач, посилаючись на приписи статті 376 ЦК України, вважає, що спірний гараж є самочинним будівництвом, який підлягає знесенню.
32. Суди попередніх інстанцій, досліджуючи питання законності набуття права власності на гараж, дійшли висновку, що спірний гараж не є об`єктом самочинного будівництва, оскільки він був зведений ОСОБА_2 в результаті переобладнання сараю на земельній ділянці, наданій йому в користування, та у 1981 році згідно з дозволом виконавчого комітету ради був переданий і закріплений за ОСОБА_2 для зберігання власного автомобіля "Запорожець". Надалі право власності на цей гараж було визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування згідно з рішенням Народного суду Ленінського району м. Львова від 14.09.1983, а у 1996 році йому видане відповідне реєстраційне посвідчення Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації. У 2020 році гараж успадкувала ОСОБА_5 , яка внесла цей гараж до статутного капіталу ТОВ "Ґеоґрафія. 
33. Суди також виходили з того, що спірний гараж належить до господарських будівель і побудований на земельній ділянці саду відповідно до існуючих на час його будівництва законодавчих норм, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404, згідно з якими не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.02.2025 у справі № 753/8293/21. 
34. Крім того, суди попередніх інстанцій відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України врахували фактичні обставини щодо будівництва та виникнення права власності на гараж, встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21, яким у позові Львівської міської ради до ОСОБА_1 - правонаступника ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (гараж загальною площею 20,5 кв. м) було відмовлено.
35. Отже, у справі, що розглядається, суди встановили, що гараж було побудовано до 05.08.1992, тому до правовідносин щодо його будівництва та виникнення права власності підлягають застосовуванню норми законодавства, чинні на час зведення гаража, зокрема частина четверта статті 105 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року; наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404. При цьому видача містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок до прийняття в 2011 році Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" законом не передбачалася.
36. Водночас правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними до правовідносин у наведених скаржником постановах Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 та від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, оскільки у вказаних справах спірні об`єкти створювалися після 1992 року, зокрема у справі № 908/2388/21 будівництво та реєстрація права власності на спірних об`єктах нерухомості мали місце у 2007- 2017 роках, у справі № 916/1174/22 купівля-продаж (поставка) спірних об`єктів та реєстрація права власності мали місце у 1999- 2022 роках, тому підпадають під різне нормативно-правове регулювання в частині віднесення таких об`єктів до самочинного будівництва. Тоді як у справі, що розглядається, правовідносини щодо виділення земельної ділянки, будівництва гаража та визнання права власності на такий мали місце в період 1948- 1983 років, тобто у період, який не охоплюється регулюванням статті 376 ЦК України 2003 року.
37. Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 914/1420/18, від 08.08.2019 у справі № 910/21468/17, від 04.02.2021 у справі № 910/8502/17, з огляду на те, що предмет, підстави позову, нормативно правове регулювання спірних правовідносин не є релевантними до справи, що розглядається.
38. До того ж аргументи скаржника про те, що суди дійшли помилкового висновку про преюдиціальність фактів, встановлених у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21, оскільки у цій справі у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності було відмовлено у зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права, не відповідають дійсним обставинам справи.
39. Зокрема, як було зазначено, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 у справі № 461/4039/21 за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - відмовлено.
40. Зі змісту мотивувальної частини цього рішення вбачається, що Галицький районний суд м. Львова досліджував правомірність набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно (гараж) та правомірність переходу зазначеного права до спадкоємців і дійшов висновку, що твердження позивача щодо обмеження його права як власника земельної ділянки проведеною державною реєстрацією, яка ним оскаржується, є безпідставними. Крім того, але не виключно, суд першої інстанції звернув увагу на неефективність обраного позивачем способу захисту порушених, на його думку, прав чи інтересів із вказівкою на правові висновки Верховного Суду щодо визначення ефективного способу захисту у спірних правовідносинах.
41. Верховний Суд постановою від 04.12.2004 у справі № 461/4039/21 вказане рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.03.2023 (в частині відмови в позовних вимогах про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно до ОСОБА_1 - правонаступника ОСОБА_5 ) залишив без змін.
42. Проаналізувавши доводи скаржника, колегія суддів з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв подібності правовідносин, викладених у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, не вбачає, що судами не було враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
43. З огляду на викладене доводи скаржника про неврахування висновків Верховного Суду не підтвердилися. За таких обставин касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
Щодо виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
44. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
45. Відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставами для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
- суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
46. Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди, порушуючи норми процесуального права, не дослідили зібрані у справі докази, а саме: рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 25.05.1976 № 522 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 ", на підставі якого надано дозвіл на встановлення збірно-розбірного металевого гаража.
47. У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених скаржником у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження у випадках, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, правові підстави для скасування, а відповідно і для оскарження судових рішень в частині таких підстав касаційного оскарження як недослідження судом зібраних у справі доказів - відсутні.
48. У касаційній скарзі скаржник відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 ГПК України також посилається на те, що суд першої інстанції взяв до уваги лист виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 15.01.1981, який є неналежним доказом, на підставі якого суди дійшли висновку, що спірний гараж був створений в результаті переобладнання існуючого сараю.
49. Згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
50. Відповідно до статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
51. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
52. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. При цьому тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
53. Водночас доводи касаційної скарги у зазначеній частині щодо встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи на підставі недопустимих доказів зводяться до заперечень встановлених обставин справи, проте скаржник належним чином не обґрунтував та не довів, що суди порушили норми процесуального права щодо порядку оцінки доказів, зокрема, процедури отримання доказів та/або дослідження доказів.
54. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 287 та пунктом 4 частини 3 статті 310 ГПК України не знайшла свого підтвердження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
55. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
56. Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради у цій справі на постанову та рішення, відкрите за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частиною 2 статті 287 ГПК України, належить закрити. В іншій частині касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Розподіл судових витрат
58. Відповідно до положень статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 у справі № 461/4039/21, відкрите за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частиною 2 статті 287 ГПК України, закрити.
2. В іншій частині касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.2025 у справі № 461/4039/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя Є. В. Краснов
Суддя Г. М. Мачульський
Суддя Л. І. Рогач