П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32743/24	

Головуючий І інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційною скаргою Пенітенціарної академії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 10.03.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенітенціарної академії України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
21.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Пенітенціарної академії України, в якому, із урахуванням роз`єднання позовних вимог, просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016р. по 09.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008р. у загальній сумі 59733,51 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.09.2016р. по 09.02.2018р. йому не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій стосовно оплати праці, а її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Пенітенціарної академії України щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.09.2016р. по 09.02.2018р. включно. Зобов`язано Пенітенціарну академію України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016р. по 09.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008р. у загальній сумі - 37151,32 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 01.04.2025р. подав апеляційну скаргу. У поданій апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом 1-ї інстанції, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Пенітенціарної академії України та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. 
20.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 , згідно з наказом ректора Академії державної пенітенціарної служби від 09.08.2016р. №299, зараховано з 01.09.2016р. слухачем п`ятого курсу денної форми навчання.
Під час навчання у Пенітенціарній академії України посадовий оклад ОСОБА_1 відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення від 07.10.2024р. за №5/1835 становив у період з 01.09.2016р. по 31.12.2016р. -700 грн.
Наказом ректора Академії державної пенітенціарної служби від 13.03.2017р. №39 о/с на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. №1294 із змінами та наказу Міністерства юстиції України від 14.02.2017р. №372/5 старшому лейтенанту ОСОБА_1 з 01.01.2017р. був встановлений посадовий оклад у розмірі 1250 грн.
У січні 2017р. розмір посадового окладу позивача був збільшений на 550 грн.
08.02.2018р. наказом ректора Академії державної пенітенціарної служби №29 о/с капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 виключено з 09.02.2018р. зі списків особового складу академії та знято з речового та грошового забезпечення та видано диплом.
У вказаний період позивач перебував на грошовому забезпеченні у Пенітенціарній академії України та згідно з довідкою від 07.10.2024р. №5/1835 та особистої картки грошового забезпечення йому у спірному періоді виплачувалась поточна індексація грошового забезпечення з місяцем початку відліку - січень 2017р. 
Не погоджуючись із такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності достатніх підстав для їх часткового задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005р. №2713-IV.
Згідно з ч.5 ст.23 Закону №2713-IV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, а також порядок та умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
За змістом п.4 ч.10 ст.62 Закону №580-VIII, поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до ст.94 Закону №580-VIII, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. 
Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
У силу ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000р. №2017-III, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, серед іншого, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
За ч.2 ст.19 Закону №2017-III, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.
Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст.1 Закону №1282-ХІІ).
У відповідності до ч.1 ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
За правилами ч.6 ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно зі ст.3 Закону №1282-ХІІ, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
У розумінні абз.3 ст.1 Закону №1282-ХІІ, індексом споживчих цін є показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Як передбачено ст.4 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у ч.1 цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У ч.ч.2,6 ст.5 Закону №1282-ХІІ регламентовано, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів і бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ, у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Абзацом 5 п.2 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078) встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до пп.2 п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Відтак, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
При цьому, слід зазначити, що за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону №1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
За п.1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101% (в редакції до 01.01.2016р.) та в розмірі 103 відсотка (в редакції після 01.01.2016р.). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003р. - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003р. №491-IV «Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абз.2 цього пункту.
Пунктом 5 Порядку №1078 (в редакції, чинній до 01.12.2015р.) було визначено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
09.12.2015р. Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» №1013, яка набрала чинності 15.12.2015р. та відповідно до п.6 цієї Постанови застосовується з 01.12.2015р.
Так, з 01.12.2015р. п.5 Порядку №1078 викладено в редакції, у відповідності до якої, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру».
З аналізу вказаних норм слідує, що до 01.12.2015р. базовим місяцем для нарахування індексації вважався місяць, в якому відбулася одна із подій:
1) підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, або
2) зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.
Із урахуванням наведених норм, вбачається, що фактично місяць, в якому відбулося підвищення і є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Починаючи з грудня 2015р. обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.
Здійснивши порівняльний аналіз вказаних вище положень слід зазначити про те, що внаслідок змін, запроваджених Постановою №1013, з 01.12.2015р. діють єдині правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації для всіх працівників, незалежно від дати їх прийняття, переведення чи виходу на роботу. Внаслідок цих змін Порядок проведення індексації грошових доходів населення у редакції, що застосовується з 01.12.2015р., не містить поняття «базовий місяць» і передбачає уніфікований підхід до обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації всіх працівників. 
Для проведення індексації з 01.12.2015р. замість терміну «базовий місяць» використовується поняття «місяць підвищення доходу», яке має інший зміст. Місяць підвищення доходу - це місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються у відповідності до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Місяць підвищення доходу при зростанні заробітної плати визначається тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). А тому, з 01.12.2015р. зростання заробітної плати за рахунок інших постійних її складових, без підвищення тарифної ставки (окладу), не призводить до визначення нового місяця підвищення доходу.
07.11.2007р. Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №1294, за змістом якої, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Схема посадових окладів осіб рядового і молодшого начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби затверджена Додатком №22 до Постанови №1294, яка набрала чинності з 01.01.2008р.
Таким чином, з набранням чинності Постановою №1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (посадових окладів) відповідних категорій осіб, зокрема і посадового окладу позивача.
Надалі, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2016р. №1036, яка набрала чинності з 01.01.2017р., до Постанови №1294 внесено чергові зміни, зокрема, в частині визначення посадових окладів осіб начальницького складу установ виконання покарань. Відтак, з 01.01.2017р посадовий оклад позивача змінився, що є підставою для встановлення іншого базового місяця для проведення індексації.
Отже, за період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача є січень 2008 року, а з 01.01.2017р. - січень 2017р., що вірно зазначено судом першої інстанції.
Відповідно до матеріалів справи, суд першої інстанції вірно встановив, що з 01.09.2016 року по 31.12.2016р. відповідач не виплачував індексацію грошового забезпечення позивачу взагалі та й з урахуванням січня 2008р. як базового місяця, тобто відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначені чинним законодавством.
Оскільки у січні 2017р. підвищено розмір посадового окладу позивача з 700 грн. до 1250 грн., обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення посадових окладів, тобто - з лютого 2017р.
У свою чергу, за даними Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (%), на підставі яких здійснюється розрахунок індексів для проведення індексації за лютий 2017р. становив 101,0%. Цей індекс опубліковано в березні 2017р. Оскільки він не перевищує порога індексації (103 %), право на індексацію в місяці, що настає за місяцем, у якому опубліковано цей індекс, тобто у квітні 2017р., не настає. У подальшому за березень 2017р. індекс споживчих цін становив 101,8 %. Цей індекс опубліковано у квітні 2017р. Оскільки наростаючим підсумком за лютий - березень (1,01 х 1,018 х 100) він не перевищує порога індексації (103 %), право на індексацію в місяці, що настає за місяцем, у якому опубліковано цей індекс, тобто у травні 2017р, не настає. Індекс споживчих цін у квітні 2017р. становить 100,9 %. Цей індекс опубліковано у травні 2017р. Оскільки наростаючим підсумком індекс споживчих цін за лютий - квітень 2017р. дорівнюватиме 103,74 % (1,01 х 1,018 х 1,009 х 100), що перевищує поріг індексації (103 %), то право на індексацію виникне у червні 2017р. (наступний місяць за місяцем публікації індексу за квітень 2017р.).
Відтак, у квітні 2017р. індекс споживчих цін перевищив поріг індексації понад 103 % та склав 103,74 %, а тому у позивача виникло право на індексацію у місяці, що настає за місяцем, у якому опубліковано цей індекс - у червні 2017р.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, з червня 2017р. до виключення позивача з Академії йому виплачувалась поточна індексація з урахуванням місяця підвищення посадових окладів (січень 2017р.), тобто - з лютого 2017р.
Проте, станом на січень 2017р. індексація наростаючим підсумком з січня 2008р. склала 3177,60 грн. Позивач у грудні 2016р. отримував грошове забезпечення у сумі 1782 грн., а у січні 2017р. після підвищення посадового окладу - 3019,50 грн, тобто різниця становить 1237,50 грн., що менш ніж розмір індексації з січня 2008р. - 3177,50 грн.
Відтак, відповідач повинен був з січня 2017р. виплачувати позивачу щомісяця індексацію- різницю у сумі 1940 грн. до 09.02.2018р. (день звільнення з академії), що ним не здійснювалось.
Таким чином, відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу у спірному періоді : 37151,32 грн. (2710,05 грн. х 3 місяці) + 3177,60 грн. (грудень 2016р.) + (1940 грн. х 13 місяців) + 623,57 грн. (9 днів лютого 2018р.).
При цьому, судом вірно враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.08.2020р. у справі № 320/5970/17, в який він вказав, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце в тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.
Більш того, аналогічна за змістом правова позиція була вже викладена у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2025р. у справі №420/33770/24.
Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача. 
Також, на стадії апеляційного провадження спірним є питання дотримання чи недотримання позивачем встановленого законом строку звернення до суду з даними позовними вимогами.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У ч.5 ст.122 КАС України закріплено, що для звернення до адміністративного суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, судова колегія звертає увагу на те, що КАС України дійсно передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу. Однак, у КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах щодо стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Разом із тим, правовідносини щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів щодо стягнення заробітної плати регулюються положеннями ст.233 КЗпП України. 
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом вже неодноразово висловлювалася позиція, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних із недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України (зокрема, у постановах від 29.02.2024р. у справі №240/3609/23, від 04.05.2023р. у справі №560/3294/22, від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21).
Так, у постанові від 11.07.2024р. у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що ст.233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Наведений вище підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами стосовно проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Як встановлено у ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті. 
Із заявою стосовно вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).
Отже, враховуючи вищевикладене строки звернення до суду у спірних правовідносинах щодо оплати праці осіб, які перебувають (перебували) на посадах публічної служби необхідно обраховувати відповідно до норм, передбачених ст.233 КЗпП України.
У той же час, слід звернути увагу на те, що строкове обмеження права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати було введено 19.07.2022р. - з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ (яким ч.ч.1 та 2 ст.233 КЗпП України було викладено у наведеній вище редакції). Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21, від 06.04.2023р. у справі №260/3564/22, від 25.04.2023р. у справі №380/15245/22, а також від 10.10.2024 у справі №200/5937/23, який підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин. 
Судова колегія враховує, що 06.04.2023р. Верховним Судом ухвалено рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22 (залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023р.), предметом спору якої також було недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні вказано на те, що до 19.07.2022р. КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або ж повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України стосовно незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов також висновку про поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Тобто, у рішенні від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд чітко виклав правову позицію щодо поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначений ст.233 КЗпП України строк позивачем дотримано, а доводи апелянта про його пропуск свого підтвердження не знайшли.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Пенітенціарної академії України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 13.04.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко