Справа № 147/1705/25 
Провадження № 1-кп/147/79/26

ВИРОК
іменем України

25 лютого 2026 року        с-ще Тростянець 

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 62025240040001212 від 17.03.2025 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Шалковка Дубцовського району Алтайського краю російської федерації, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, 
за ч.5 ст. 407 КК України, 

в с т а н о в и в:

У порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин. 23 січня 2025 року близько 15.00 солдат ОСОБА_4 , будучи тимчасово прикомандированим до військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 05.08.2025, коли його місцезнаходження було встановлено. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю за обставин викладених в обвинувальному акті та пояснив, що він був прикомандированим до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася в АДРЕСА_2 . 23 січня 2025 року він сів на автобус і поїхав до дому та знаходився в АДРЕСА_1 до затримання його 05 серпня 2025 року. Дозволу на залишення йому військової частини не надавали. Поїхав до дому, бо скучив за дитиною. У вчиненому щиро кається, зазначає, що бажає проходити військову службу.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами доведена вина ОСОБА_4 за ч.5 ст. 407 КК України, а тому просить призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, запобіжний захід залишити в силі до вступу вироку в законну силу. 
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_5 зазначила, що вина ОСОБА_4 доведена за ч.5 ст. 407 КК України, просить при визначенні міри покарання врахувати те, що на утриманні останнього знаходиться неповнолітня дитина та вагітна дружина, а тому просить призначити мінімальне покарання визначене санкцією статті.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення:
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 про те, що на той час вона займала посаду заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Згідно зі списками частини ОСОБА_4 прибув до військової частини НОМЕР_1 08 січня 2025 року та був зарахований 09 січня 2025 року, потрапив до 1 роти резерву сержантського складу. Його командиром роти був ОСОБА_7 . 23 січня 2025 року о 15.00 год. під час контрольного шикування було виявлено відсутність ОСОБА_4 і командиром відповідно був поданий рапорт про це. Чому ОСОБА_4 пішов в СЗЧ їй невідомо;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 про те, що відповідно до розпорядження проводяться заходи щодо розшуку військовослужбовців, які в СЗЧ. Було отримано інформацію, що ОСОБА_4 23 січня 2025 року залишив військову частину НОМЕР_1 . Про причини поважності залишення військової частини ОСОБА_4 не повідомляв. 05 серпня 2025 року ОСОБА_4 був доставлений до ВСП у супроводі поліції та після цього був доставлений до слідчого;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 про те, що згідно з доповіддю військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення, що 23 січня 2025 року ОСОБА_4 залишив військову частину НОМЕР_1 , а 05 серпня 2025 року місце знаходження ОСОБА_4 було встановлено та його доставлено до слідчого;
повідомленням про кримінальне правопорушення від 25.02.2025, відповідно до якого повідомлено начальнику Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Хмельницькому про те, що посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 проведена перевірка за фактом самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 (Вінницька область) військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 військової служби за мобілізацією солдатом ОСОБА_4 . В ході перевірки встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.01.2025 №10 солдат ОСОБА_4 вважається таким, що прибув та обліковується як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837. Під час контрольної перевірки наявності особового складу 23.01.2025 о 15.00 год. командиром роти сержантського складу військової частини НОМЕР_1 виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 , про що рапортом повідомлено командира військової частини. Організовані командуванням військової частини розшукові заходи позитивного результату не дали. На телефонні дзвінки вищевказаний військовослужбовець не відповідає. Станом на сьогоднішній день солдат ОСОБА_4 до місця розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 (Вінницька область) не повернувся, обов`язки військової служби не виконує, а час проводить на власний розсуд. Таким чином, в діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах дії воєнного стану або в бойовій обстановці /а.с.76-77/;
актом службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 , затвердженого затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 21.02.2025, з якого вбачається, що за результатами проведеного службового розслідування підтверджено факт самовільного залишення ОСОБА_4 розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та відсутність з 23.01.2025 по теперішній час. В діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України /а.с. 78-79/;
наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 24.01.2025 №514 про призначення службового розслідування, яким наказано провести службове розслідування стосовно солдата ОСОБА_4 , який обліковується як тимчасово прикомандирований щодо самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 /а.с. 80/;
рапортом командира 1 роти резерву сержантського складу ОСОБА_12 від 23.01.2025, яким здійснено доповідь про те, що 23.01.2025 під час контрольної перевірки о 15.00 год. ним було виявлено відсутність в підрозділі солдата ОСОБА_4 . Організовані пошуки на території військової частини та найближчих населених пунктів результатів не дали. На даний час його місцезнаходження не відоме, на дзвінки не відповідає. Зброя не видавалася /а.с. 81/;
витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 09.01.2025 №10, яким постановлено вважати таким, що прибули та обліковувати як тимчасово прикомандированих військовослужбовців – солдата ОСОБА_4 . Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837 /а.с. 81/;
витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 23.01.2025 №24, яким постановлено вважати таким, що вибули нижчезазначених військовослужбовців, які обліковувалися у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово прикомандированими у зв`язку із самовільним залишенням військової частини – солдат ОСОБА_4 . Підстава: рапорт командира роти резерву сержантського складу капітана ОСОБА_13 (вх.№3056 від 23.01.2025) /а.с. 82/;
доповіддю про самовільне залишення (без зброї) базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) військової частини НОМЕР_3 військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 від 24.01.2025 №6068, згідно з якою 09.01.2025 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено солдата ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 23.01.2025 о 15.00 год. під час проведення контрольної перевірки наявності особового складу командиром роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_14 виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає та його місцезнаходження не відоме. Даний військовослужбовець до списку військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №10 від 09.01.2025 солдат ОСОБА_4 , вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 24.01.2025 №514 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 . Розслідування проводить заступник командира роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 з психологічної підтримки персоналу майор ОСОБА_15 . Термін проведення 30 діб /а.с. 82-83/;
повторне СЗЧ доповіддю про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення (без зброї) базового табору військової частини НОМЕР_1 та відсутність більше 3 діб військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 від 27.01.2025 №6985, відповідно до якої 09.01.2025 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено солдата ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 23.01.2025 о 15.00 год. під час проведення контрольної перевірки наявності особового складу командиром роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_14 виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. Станом на 08.00 год. 27.01.2025 на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає та його місцезнаходження невідоме. Даний військовослужбовець до списку військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №10 від 09.01.2025 солдат ОСОБА_4 , вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 24.01.2025 №514 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації солдата ОСОБА_4 . Розслідування проводить заступник командира роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 з психологічної підтримки персоналу майор ОСОБА_15 . Термін проведення 30 діб /а.с. 83-84/;
наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 21.02.2025 №1280 про результати службового розслідування, яким наказано, зокрема, службове розслідування за фактом самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_4 вважати завершеним /а.с. 84-85/;
ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2024 року, якою: задоволено клопотання; звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.4 07 КК України в порядку, передбаченому ч.5 ст. 401 КК України, для продовження проходження військової служби; кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №№62024080100002402 від 23.03.2024 відносно ОСОБА_4 закрито; зобов`язано ОСОБА_4 невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання такою ухвалою законної сили прибути до військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, для продовження проходження військової служби; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України після набрання цією ухвалою суду законної сили забезпечити продовження проходження військової служби ОСОБА_4 /а.с.112-115/;
протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 07.08.2025, відповідно до якого ОСОБА_4 затримано 07.08.2025 о 14 год. 45 хв. на підставі п.6 ч.1 ст. 615 КПК України.
Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочинів, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.
Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.
Оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Пояснення свідків в судовому засіданні є послідовними, не суперечать дослідженим доказам і пов`язуються із іншими доказами в сукупності та не довіряти їм у суду немає підстав.
За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.
При оцінці показань свідків суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Доорсон проти Нідерландів» від 26.03.1996 в п.78 якого зазначено, що «… відповідно до Конвенції, завдання Суду полягає не в тому, щоб ухвалювати, чи були свідчення свідків прийняті як докази належним чином, що мають зробити національні суди, завдання ж Європейського суду полягає в тому, щоб установити, чи було справедливим провадження загалом, зокрема і спосіб прийняття доказів. Суд не може визнати абстрактно, що свідчення свідка на відкритому засіданні і під присягою, завжди важать більше, ніж інші свідчення, які той самий свідок дає в межах судового провадження, тим більше, якщо між першими і другими є суперечність…». В рішенні Європейського суду з прав людини «Х і Y проти Федеративної Республіки Німеччини від 2 березня 1983 року, Суд зазначив: на свідках, що стають перед судом або перед слідчим суддею, лежить формальне і строге зобов`язання говорити правду…Ця позиція була б іншою, якби обвинувачення необґрунтовано вдалося до такого заходу з метою чинити тиск на свідків. Проте, якщо можливий тиск є просто наслідком, до якого призвели явно неправдиві свідчення, його слід визнати складником системи загальних гарантій кримінального процесу як такого. Комісія у цьому зв`язку повинна брати до уваги те, що передумовою системи кримінального правосуддя, яка захищає суспільство в цілому, є пильний контроль за виконанням обов`язку свідків говорити правду.
Суд бере до уваги показання вищевказаних свідків та надає віру, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, крім того свідки описали обставини, які входять в предмет доказування. 
Суд визнає належними та допустимими письмові докази, які зазначені вище, оскільки такі складено уповноваженими на те особами та в сукупності підтверджують обставини, які входять в предмет доказування в даному кримінальному провадженні. 
За змістом ст. 8 Конституції України в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.
Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.
Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.
Розглядаючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
За частиною п`ятою статті 407 КК України кримінальна відповідальність настає у випадку самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст. ст. 85, 94 КПК України, всі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, в судовому засіданні доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 самовільного залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану.
Вказаний висновок суд робить поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_4 повністю доведена в інкримінованому йому злочині за ч.5 ст. 407 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає.
Вказаний висновок узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, не перебуває на психіатричному чи наркологічному обліках. 
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті. 
За приписами ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Таким чином на переконання суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з протоколу затримання від 07.08.2025 ОСОБА_4 було затримано 07 серпня 2025 року о 14.45 год.
За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 07 серпня 2025 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд

у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу. 
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07 серпня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1