ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року	справа № 380/138/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) з вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , що полягають у відмові у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком — особою з інвалідністю І групи;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неналежному, формальному та неповному розгляді рапорту ОСОБА_1 та доданих до нього документів, без фактичної оцінки доказів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком — особою з інвалідністю І групи;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 утриматися від будь-яких дій або бездіяльності, які можуть перешкоджати реалізації права позивача на здійснення догляду за особою з інвалідністю І групи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 . Батько позивача — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії АВ №1114016 від 08 лютого 2024 року визнаний особою з інвалідністю І групи безстроково. Позивач звернувся з рапортом до командування військової частини про звільнення з військової служби відповідно до пункту «г» частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, відповідачем прийнято рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби, яке обґрунтоване наявністю у позивача сестер, без урахуванням фактичних обставин, стану здоров`я членів сім`ї, реального обсягу догляду та без оцінки поданих доказів. Такий підхід, на думку позивача свідчить про формальний розгляд рапорту та ігнорування вимог законодавства щодо повного і всебічного дослідження обставин справи.
Ухвалою суду від 09.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Відповідач позов не визнав, 23.01.2026 за вх.№5833 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що за результатами опрацювання поданих матеріалів та отриманого акту було встановлено, що у батька позивача наявні інші члени сім`ї другого ступеня споріднення, а саме дві сестри позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Надані позивачем медичні документи щодо зазначених осіб мають характер консультативних висновків та містять рекомендації щодо обмеження фізичних навантажень, режиму спокою, сну та відпочинку. Водночас ці документи не є висновками медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії про потребу відповідних осіб у постійному догляді, а також не є рішеннями експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що прямо вимагається пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як умова для висновку про неможливість здійснення догляду іншими членами сім`ї. Отже, за встановлених обставин позивачем підтверджено потребу батька у догляді, але не підтверджено одну з визначальних умов звільнення саме позивача, а саме відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд, або наявність у таких осіб документально підтвердженої потреби у постійному догляді у формі, визначеній законом. Просить у задоволенні позову відмовити.
02.02.2026 за вх.№7916 та вх.№7917 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Зазначив, що сукупний аналіз фактичних обставин справи, поданих позивачем доказів та доводів, викладених у відзиві Військової частини НОМЕР_1 , свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами. Батько позивача є особою з інвалідністю першої групи безстроково, що підтверджено належними медичними документами та не заперечується відповідачем. Стан здоров`я батька характеризується тяжкими стійкими порушеннями життєдіяльності, які об`єктивно потребують постійного стороннього догляду. Ця обставина є базовою юридичною умовою застосування пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і в даній справі доведена у повному обсязі. Факт здійснення постійного догляду саме позивачем підтверджується актами встановлення факту здійснення догляду, актами обстеження житлово-побутових умов, нотаріально посвідченою заявою батька та іншими матеріалами справи. Ці документи є належними та допустимими доказами реальної організації допомоги особі з інвалідністю та не були спростовані відповідачем жодним контрдоказом. Відсутність реальної альтернативи догляду з боку інших членів сім`ї підтверджується як фактом непроживання сестер разом з батьком, так і відсутністю будь-якої їх фактичної участі у забезпеченні постійної допомоги. Відповідач не довів протилежного та не надав жодного доказу, який би свідчив про здійснення догляду іншими членами сім`ї або їх реальну можливість організувати такий догляд. Усі доводи відповідача ґрунтуються виключно на формальній наявності сестер позивача як родичів, що не відповідає змісту закону та суперечить його соціальній меті. Законодавець не ототожнює спорідненість з можливістю здійснення догляду, а вимагає аналізу реальних життєвих обставин. З урахуванням того, що у даній справі доведено сукупність усіх юридичних умов для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме встановлення інвалідності першої групи батька позивача, наявність постійної потреби у сторонньому догляді, фактичне здійснення такого догляду позивачем та відсутність реальної альтернативи з боку інших членів сім`ї, відмова Військової частини НОМЕР_1 є протиправною та такою, що порушує права позивача.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження (без проведення судового засідання, за наявними матеріалами) в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 .
Батько позивача — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії АВ №1114016 від 08 лютого 2024 року визнаний особою з інвалідністю І групи безстроково.
ОСОБА_2 має порушення функцій організму через невиліковані хвороби, а саме (ампутація двох нижніх кінцівок) особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної відпустки з догляду на непрофесійній основі, що підтверджується копією висновку №30 від 08.02.2024.
Відповідно до виписки №5651/826 із медичної карти амбулаторного хворого, 17.06.2025 ОСОБА_2 було проведено операцію з ампутації лівої н/к на рівні с/3 стегна.
Згідно з копією нотаріально засвідченої копії заяви, зареєстрованої в реєстрі за №667 приватним нотаріусом Мороз О.А., ОСОБА_2 підтвердив про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до Закону зобов`язані його утримувати.
19.10.2025 позивач звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі п. «г» ч. 5 ст. 26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу». 
До вказаного рапорту позивачем було долучено: копію довідки МСЕК серії АВ №1114016 від 08.02.2024, копію виписки №5651/826, копію висновку міжрайонної МСЕК м. Яготин №30 про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації від 08.02.2024; копію висновку №26 Бориспільського центру первинно-санітарної допомоги від 08.02.2024; копію нотаріальної заяви ОСОБА_2 щодо вибору особи, якою він підтвердив здійснення догляду ОСОБА_1 ; виписку із медичної карти амбулаторного хворого відносно ОСОБА_3 від 18.01.2024; копія довідки від 12.09.2025, виданої «Бориспільським центром первинної медико-санітарної допомоги» Бориспільського району Вороньківської медичної амбулаторії загальної практики сімейної медицини відносно ОСОБА_3 ; копію висновку Бориспільського центру первинно-санітарної допомоги від 17.09.2025 стосовно ОСОБА_3 ; копію консультативного висновку невролога від 15.09.2025 стосовно ОСОБА_5 ; копію консультативного висновку акушера-гінеколога від 13.09.2025 стосовно ОСОБА_4 ; копію акту №79 про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 06.08.2025; копію акту обстеження умов проживання №17-16-08/83 від 11.08.2025; засвідчену копію довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2025 про надання відстрочки за п.13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку»; копію свідоцтва про народження НОМЕР_4 .
Листом від 07.12.2025 за №690/ВихЗВГ/787, військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для задоволення рапорту про звільнення з військової служби, оскільки позивачем не дотримано одну з умов для задоволення рапорту на звільнення, а саме за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Вважаючи протиправною відмову щодо звільнення з військової служби, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі – Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Як уже встановлено судом, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, відносини, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153). Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153 передбачено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі – Інструкція №170).
Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану визначені у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, абзацом 13 вказаного пункту передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Пунктом 233 Положення №1153 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
З наведеного випливає, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи: подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорта про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби.
При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
За змістом позовних вимог позивач звернувся до відповідача із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яка була чинна на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Абзацом 13 підпунктом 3 частини 12 цієї ж статті передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми видно, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Таку правову оцінку обставинам викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24.
Суд встановив, що у позивача є батько, ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи. Позивач зазначає, що його батько потребує постійного стороннього догляду, а інші члени сім`ї, зокрема, сестри, не можуть здійснювати догляд за батьком у зв`язку із тим, що не проживають разом із батьками, не ведуть спільного господарства та фактично не здійснюють догляд за батьком, однак вважаються особами першого ступеня спорідненості, які можуть здійснювати за ним постійний догляд, окрім позивача.
При цьому суд також застосовує ст.51 Конституції України у сукупності з ст.202 СК України, яка не встановлює винятків для виконання обов`язку по утриманню непрацездатних батьків, у разі перебування чи постійного проживання повнолітньої дитини такої особи за кордоном.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки позивачем не було доведено факт потреби його батька, у постійному сторонньому догляді, а також відсутності у нього інших родичів першого чи другого ступеня споріднення, неможливість здійснення ними догляду або їхню потребу у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Водночас суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення із рапортом про звільнення з військової служби за наявності належних доказів, що підтверджують підстави для такого звільнення.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в позові судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна