П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/25525/25	

Категорія: 112010200	Головуючий у суді І інстанції: Бутенко А. В. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі за позовом адвоката Семенцова Олександра Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

29 липня 2025 року адвокат Семенцов О. І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області) в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо незарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 15.12.1996 по 01.06.1999, у Центрі мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру Одеського національного медичного університету на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги з 02.06.1999 по 10.06.2002 та у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 01.09.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.09.2024;
- зобов`язати зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі з дати призначення пенсії з 17.10.2024 періоди роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 15.12.1996 по 01.06.1999, у Центрі мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру Одеського національного медичного університету на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги з 02.06.1999 по 10.06.2002 та у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 01.09.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.09.2024, та здійснити перерахунок та виплату недоотриманої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум – з дати призначення пенсії з 17.10.2024.

Обґрунтування позовних вимог зводиться до того, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після виходу на пенсію позивач продовжує працювати на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі всі періоди його роботи на посадах лікаря-анестезіолога. Однак, позивачу відмовлено у зарахуванні стажу в подвійному розмірі, оскільки зарахування періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога в відділенні анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003 з урахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можливе за умови надання підтверджуючих довідок з уточненням періодів перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати. Для зарахування періоду роботи з 02.06.1999 по 10.06.2002 в подвійному розмірі підстави відсутні, оскільки відділення екстреної офтальмологічної допомоги, в якому працював позивач, не передбачено переліком закладів (відділень) зазначеної статті Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи, що така відмова суперечить статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» адвокат Семенцов О. І. звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позов задоволено.
Суд визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії у Пологовому будинку № 5 м. Одеси з 15.12.1996 по 01.06.1999, на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Одеської обласної клінічної лікарні з 01.09.2003 по 31.12.2003 та на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги Міського лікувально-діагностичного Центру мікрохірургії ока з 02.06.1999 по 10.06.2002.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 в подвійному розмірі з дати призначення пенсії з 17.10.2024, періоди роботи на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії у Пологовому будинку № 5 м. Одеси з 15.12.1996 по 01.06.1999, на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Одеської обласної клінічної лікарні з 01.09.2003 по 31.12.2003 та на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги Міського лікувально-діагностичного Центру мікрохірургії ока з 02.06.1999 по 10.06.2002, та здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням наведеного стажу з дати призначення пенсії.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представниця ГУ ПФУ в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги складаються з такого.
По-перше, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений частиною 2 статті 122 КАС України.
По-друге, скаржник продовжує наполягати на тому, що зарахування періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003 з урахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можливе за умови надання підтверджуючих довідок з уточненням періодів перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати. Для зарахування періоду роботи з 02.06.1999 по 10.06.2002 в подвійному розмірі підстави відсутні, оскільки відділення екстреної офтальмологічної допомоги, в якому працював позивач, не передбачено переліком закладів (відділень) зазначеної статті Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
По-третє, апелянт указує, що належним відповідачем у межах даної справи є Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, яке за принципом екстериторіальності у жовтні 2024 року розглядало заяву позивача про призначення пенсії та прораховувало його страховий стаж. Відтак, відповідальним територіальним органом Пенсійного фонду України, в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, оскільки саме цей територіальний орган прораховував стаж та приймав рішення про призначення пенсії.
По-четверте, на думку скаржника, суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства та втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу, зобов`язавши зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 в подвійному розмірі певні періоди роботи.
Останнє на чому зупинив свою увагу скаржник це на безпідставності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн, оскільки, на його думку, це суперечить статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Адвокат Семенцов О. І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та з 17.10.2024 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після виходу на пенсію позивач продовжує працювати по теперішній час на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради.
26.06.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою в якій просив зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі всі періоди його роботи на посадах лікаря-анестезіолога.
Листом від 10.07.2025 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило, що страховий стаж до 1 січня 2004 року обчислюється з урахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зарахування періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003 з урахуванням статті 60 указаного Закону можливе за умови надання підтверджуючих довідок з уточненням періодів перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати. Для зарахування періоду роботи з 02.06.1999 по 10.06.2002 в подвійному розмірі підстави відсутні, оскільки відділення екстреної офтальмологічної допомоги, в якому працював позивач, не передбачено переліком закладів (відділень) зазначеної статті Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи дії пенсійного органу щодо не зарахування періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на зарахування спірних періодів роботи ОСОБА_1 на посадах лікаря-анестезіолога у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Насамперед, слід надати оцінку доводу апеляційної скарги щодо пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України.
Статтею 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до особи у правовідносинах, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Так, предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.
Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19.08.2024 у справі №360/764/23.
Так, у даній справі за позовом ОСОБА_1 , оскаржуються дії відповідача, які полягають у відмові щодо зарахування певних періодів його роботи до страхового стажу у подвійному розмірі. При цьому, листом від 10.07.2025, відповідач відмовив у задоволенні викладених у зверненні вимог позивача від 26.06.2025 щодо зарахування періодів його роботи до страхового стажу у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Колегія суддів зауважує, що дія – це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність – це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.
Отже, відповідачем у даній справі вчинені певні активні дії шляхом відмови у задоволенні вимог позивача, викладені у заяві, які фактично і є предметом оскарження у даній справі. Тобто, пенсійним органом було допущено триваюче порушення, яке фактично позбавило позивача права на отримання належних сум пенсійних виплат протягом певного часу.
На підставі наведеного, з урахуванням змісту заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем дотримано шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідна відмова суб`єкта владних повноважень датована 10.07.2025, а звернення з позовом відбулось 29.07.2025.
Слід також відхилити посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, оскільки така не є релевантною у спірних правовідносинах.

Далі суд апеляційної інстанції переходить до оцінки доводів скаржника щодо відсутності підстав для зарахування періодів роботи позивача на посаді лікаря-анестезіолога.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 24 Закону № 1058-IV, визначено, що страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 2 цієї ж статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За правилами частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі – Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню» № 841 від 11.06.1986, яким затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології - реанімації лікувально-профілактичного закладу, у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.
При цьому, згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997 №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» затверджено рекомендації щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, згідно яких для виконання завдань, які стоять перед службою анестезіології, в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток організується анестезіологічна група.
При наявності в лікарні чи пологовому будинку 75 ліжок хірургічного профілю, а в центральній районній лікарні та онкологічного диспансеру - 50 ліжок хірургічного профілю, встановлюється не менше однієї посади лікаря-анестезіолога.
В лікарнях, які надають екстрену цілодобову медичну допомогу з числом ліжок хірургічного профілю не менше 200, в дитячих лікарнях - не менше 150, додатково встановлюється 3,75 посади лікарів-анестезіологів.
У пункті 3 преамбули зазначено: «Вважати такими, що не застосовуються на території України, наказ МОЗ СРСР від 28.12.1976 № 1188 «О дальнейшем совершенствовании реанимационной помощи населению» та наказ МОЗ СРСР від 11.06.1986 «О дальнейшем совершенствовании анестезиолого-реанимационной помощи населению».
Відповідно до пункту 8 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, затвердженого наказом МОЗ України № 303, відповідно до основних завдань відділень анестезіології їх персонал:
- проводить за показанням реанімацію та подальшу інтенсивну терапію хворим у відділеннях лікувально-профілактичного закладу;
- визначає найбільш оптимальний метод анестезії, здійснює медикаментозну передопераційну підготовку, проводить загальну і регіональну анестезії при операціях, пологах, діагностичних та лікувальних процедурах;
- здійснює інтенсивне спостереження за станом хворих в післянаркозному періоді до відновлення свідомості, дихання та стабілізації кровообігу;
- проводить лікування хворих в палатах інтенсивної терапії спільно з лікарями відповідних спеціальностей - здійснює взаємозв`язок та послідовність співпраці з іншими відділеннями, переведення хворих у відповідні профільні відділення після стабілізації функцій життєво важливих органів та систем тощо.
Основними завданнями відділення анестезіології, як і відділення реанімації (які були до введення Наказу № 303) є здійснення комплексу заходів щодо підготовки і проведення загальної анестезії (наркозу) і анестезії при операціях, пологах, діагностичних і лікувальних процедурах, здійснення комплексу заходів щодо відновлення корекції і підтримання порушених функцій життєво важливих органів і систем, які виникли внаслідок захворювання, травми, оперативного втручання та інших причин, тому період роботи працівників у анестезіологічних відділеннях зараховується, згідно зі статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у подвійному розмірі, що підтверджується листом Міністерства охорони здоров`я від 02.02.2011 №10.01.10/303.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1).
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 визначено, що для призначення пенсії за віком надаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі постанова КМУ № 637).
Статтею 62 Закону № 1788-XII, статтею 48 Кодексу законів про працю України, пункту 1 розділу «Загальні положення» Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі постанова КМУ № 637), та пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі Інструкція № 58), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як правильно відзначив суд першої інстанції, з аналізу наведених норм вбачається, що робота лікарем анестезіологом у відділеннях лікарень також прирівняна до роботи в реанімаційних відділеннях.
У доводах апеляційної скарги скаржник указує підстави не зарахування до страхового стажу позивача у подвійному розмірі окремих періодів роботи, які полягають у наступному:
- на посаді лікаря-анестезіолога у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003 – у зв`язку з відсутністю підтверджуючих довідок з уточненням періодів перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати;
- з 02.06.1999 по 10.06.2002 – відділення екстреної офтальмологічної допомоги, не передбачено переліком закладів (відділень) статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- після 01.01.2004 – проводити обчислення стажу в подвійному розмірі не передбачено статтею 24 Закону № 1058-IV.

Щодо періодів роботи з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Пунктом 20 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.
Тобто, надання додаткових довідок необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Так, згідно із записами у Трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.12.1984, ОСОБА_1 :
у період з 15.12.1996 по 01.06.1999 працював на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Пологового будинку № 5 м. Одеси;
у період з 01.09.2003 по 31.12.2003 працював на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Одеської обласної клінічної лікарні.
Крім записів у трудовій книжці позивача, робота на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Пологового будинку № 5 м. Одеси підтверджується довідкою КНП «Пологовий будинок №5» Одеської міської ради від 07.07.2025 № 01/01-12/347/1.
Також, у вказаній довідці зазначено, що позивач у період з 15.12.1996 по 01.06.1999 у відпустках без збереження заробітної плати не перебував.
Рішенням сесії Виконкома Одеської міської ради №338 від 17.06.1976 в місті Одеса за адресою: вул. Маршала Говорова, 28 був відкритий «Пологовий будинок № 5» на 200 ліжок, з двома жіночими консультаціями, штатом 295 одиниць, а з 2010 року в стаціонарі розгорнуто 150 ліжок.
На підставі рішення Одеської міської ради від 26.07.2002 № 247-XXIV змінено найменування Пологового будинку № 5 на «Комунальна установа «Пологовий будинок № 5». На підставі рішення Одеської міської ради від 31.10.2018 №3894-VII «Про реорганізацію КУ «Пологовий будинок № 5» Комунальна установа «Пологовий будинок № 5» припинена шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради. Згідно із Статутом КНП «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 31.10.2018 №3892-VII, підприємство є правонаступником Комунальної установи «Пологовий будинок № 5».
Відповідно до довідки КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради від 21.07.2025 № 01/01-07/1177 ОСОБА_1 у період з 01.09.2003 по 31.12.2003 у відпустках без збереження заробітної плати не перебував.
Одеська обласна клінічна лікарня перейменована на Комунальну установу «Одеська обласна клінічна лікарня» на підставі розпорядження Одеської міської ради від 02.02.2009 №28/200-ОР.
Комунальна установа «Одеська обласна клінічна лікарня» перейменована на Комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» на підставі рішень Одеської обласної ради від 19.06.2019 № 975-VII та від 25.10.2019 № 1113-VII.
Отже, стаж роботи позивача у періоди з 15.12.1996 по 01.06.1999 та з 01.09.2003 по 31.12.2003 на посадах лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.12.1984 та додатково довідками КНП «Пологовий будинок №5» Одеської міської ради від 07.07.2025 № 01/01-12/347/1 та КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради від 21.07.2025 № 01/01-07/1177, що дає право позивачу на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Наступний період роботи, який відхилений пенсійним органом для зарахування страхового стажу у подвійному розмірі – з 02.06.1999 по 10.06.2002, у зв`язку з тим, що відділення екстреної офтальмологічної допомоги, не передбачено переліком закладів (відділень) зазначеним у статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Так, згідно із записами у Трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.12.1984, ОСОБА_1 у період з 02.06.1999 по 10.06.2002 працював у Міському лікувально-діагностичному Центрі мікрохірургії ока м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги.
Відповідно до довідки наданої Одеським національним медичним університетом від 08.07.2025 № 01-09/307, посада, яку обіймав ОСОБА_1 у період з 02.06.1999 по 10.06.2002, дає право на зарахування стажу роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Так, на підставі рішення Одеської міської ради від 25.04.2002 р. № 57- ХХІУ з 01.05.2002 р. «Про реорганізацію міського лікувально-діагностичного центру мікрохірургії ока в міську лікарню № 4» міській лікувально-діагностичний центр мікрохірургії ока реорганізовано у міську лікарню № 4, наказ Міського відділу охорони здоров`я від 30.04.2002 р. № 198.
На підставі наказу МОЗ України від 25.11.2014 р. № 941 «Про питання діяльності Одеського національного медичного університету» та наказу Одеського національного медичного університету (далі ОНМедУ) від 08.12.2014 р. № 572-0 «Міська клінічна лікарня № 4» реорганізована шляхом приєднання до Одеського національного медичного університету як його структурного підрозділу у Медичний офтальмологічний центр ОНМедУ.
Згідно наказу Одеського національного медичного університету від 15.12.2014 р. № 586-о «Про зарахування до штатного складу Одеського національного медичного університету реорганізованих у структурні підрозділи університету комунальних установ» співробітники міської клінічної лікарні № 4 зараховані до штатного складу Медичного офтальмологічного центру ОНМедУ з 15.12.2014.
На підставі наказу від 01.04.2021 р. № 130-о Одеського національного медичного університету «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 01.04.2021 року» Офтальмологічний медичний центр ОНМедУ реорганізовано шляхом приєднання до Багатопрофільного медичного центру ОНМедУ в Центр мікрохірургії ока.
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню» №841 від 11.06.1986 року, яким затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичного закладу, у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.
При цьому згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997 року № 303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» затверджено рекомендації щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, згідно яких для виконання завдань, які стоять перед службою анестезіології, в Лікувально профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток організується анестезіологічна група.
При наявності в лікарні чи пологовому будинку 75 ліжок хірургічного профілю, а в центральній районній лікарні та онкологічного диспансеру - 50 ліжок хірургічного профілю, встановлюється не менше однієї посади лікаря-анестезіолога.
В лікарнях, які надають екстрену цілодобову медичну допомогу з числом ліжок хірургічного профілю не менше 200, в дитячих лікарнях - не менше 150, додатково встановлюється 3,75 посади лікарів-анестезіологів.
Таким чином робота лікарем анестезіологом у відділеннях лікарень також прирівняна до роботи в реанімаційних відділеннях.
Керуючись вищезазначеним до стажу роботи у подвійному розмірі за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховуються періоди роботи: у реанімаційних відділеннях; після перейменування відділень реанімацій, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.97 р. №303: у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії; групах анестезіології та інтенсивної терапії; відділення й інтенсивної терапії.

Щодо зарахування до стажу позивача в подвійному розмірі періодів роботи, які не враховані відповідачем у подвійному розмірі з огляду на відсутність підстав такого зарахування після 01.01.2004, слід зазначити таке.
Так, згідно із записами у Трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.12.1984, ОСОБА_1 з 01.09.2003 та по теперішній час працює лікарем-анестезіологом відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Одеської обласної клінічної лікарні, що також підтверджується відповідною довідкою від 21.07.2025 №01/01-07/1177 (а.с.58).
Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.
Стаття 24 Закону № 1058-IV не скасовує статтю 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано з набранням чинності Закону № 1058-IV, а тому, не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, від 27.04.2023 у справі №160/14078/22, від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, у яких суди дійшли висновку про правомірність зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01.01.2004, тобто після дати набрання чинності Законом №1058-IV.
Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що пільговий стаж позивача за період після 01 січня 2004 року не підлягає врахуванню в подвійному розмірі з підстав набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У зв`язку з цим, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про протиправність дій щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 01.01.2024 по 30.09.2024.

Колегія суддів також відхиляє довід апеляції про те, що належним відповідачем у межах даної справи є Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, яке за принципом екстериторіальності розглядало заяву позивача про призначення пенсії та прораховувало його страховий стаж, оскільки предметом спору у цій справі є не оскарження рішення про призначення пенсії позивачу за результатами розгляду його заяви від 24.10.2024, а відмова ГУ ПФУ в Одеській області в обчисленні спірних періодів роботи позивача у подвійному розмірі відповідно до розглянутої ним заяви від 26.06.2025.
Тому, колегія суддів вважає, що саме ГУ ПФУ в Одеській області має відповідати перед заявленим позовом ОСОБА_1 .

Відповідаючи на довід апеляції ГУ ПФУ в Одеській області щодо втручання судом першої інстанції у дискрецію суб`єкта владних повноважень, колегія суддів указує таке.
Суд апеляційної інстанції вважає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною третьою статті 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження – це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що наведені пенсійним фондом підстави для відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи на посаді лікаря-анестезіолога не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачем усіх визначених законодавством умов для зарахування відповідного стажу у подвійному розмірі, а тому у суб`єкта владних повноважень є єдиний правомірний варіант поведінки – здійснити зарахування стажу у подвійному розмірі та здійснити перерахунок і виплату пенсії з дати її призначення.

В апеляційній скарзі апелянт також вважає, що суд першої інстанції, стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн, порушив вимоги статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідаючи на такий довід, колегія суддів виходить з такого.
За правилами статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на:
1) виплату пенсій, передбачених цим Законом;
1-1) здійснення страхових виплат та фінансування заходів з профілактики страхових випадків, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
1-2) здійснення виплати окремих видів державної соціальної допомоги, інших грошових виплат, повноваження щодо здійснення яких надано Пенсійному фонду;
2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду;
4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій, страхових, соціальних та інших виплат, передбачених законодавством України;
5) формування резерву коштів Пенсійного фонду.
Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Разом з цим, глава 8 КАС України регулює питання судових витрат.
Відповідно до вимог абзацу 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі, у нього не було іншого варіанту вирішення питання судових витрат як стягнення сплаченого судового збору позивачем за подання позову з бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області.
Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог процесуального закону, вирішив питання понесених позивачем судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви.

Переходячи до обставин, які є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчить прохальна частина позову адвоката Семенцова О. І. він просив визнати протиправними дії пенсійного органу щодо незарахування до страхового стажу в подвійному розмірі наступних періодів роботи його довірителя:
- з 15.12.1996 по 01.06.1999;
- з 02.06.1999 по 10.06.2002;
- з 01.09.2003 по 31.12.2003;
- з 01.01.2004 по 30.09.2024.
Разом з цим, суд першої інстанції, обґрунтувавши в мотивувальній частині свого рішення протиправність дій пенсійного органу щодо незарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи позивача з 01.01.2004 по 30.09.2024 не відобразив це в резолютивній частині.
Пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Разом з цим, відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з цим, наявні підстави для зміни другого та третього абзаців резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

З огляду на результат апеляційного оскарження, підстав для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, немає.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року – змінити, виклавши абзаци другий та третій його резолютивної частини в наступній редакції:
«Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 15.12.1996 по 01.06.1999, у Центрі мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру Одеського національного медичного університету на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги з 02.06.1999 по 10.06.2002 та у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 01.09.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.09.2024.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 в подвійному розмірі з дати призначення пенсії з 17.10.2024 періоди роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок № 5» Одеської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії з 15.12.1996 по 01.06.1999, у Центрі мікрохірургії ока Багатопрофільного медичного центру Одеського національного медичного університету на посаді лікаря-анестезіолога відділення екстреної офтальмологічної допомоги з 02.06.1999 по 10.06.2002 та у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку з 01.09.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.09.2024, та здійснити перерахунок і виплату недоотриманої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум – з дати призначення пенсії з 17.10.2024».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик