ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року	Львів	Справа № 158/74/26 пров. № А/857/6444/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Мандзія О.П.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 січня 2026 року про повернення позовної заяви у справі №158/74/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач) - ОСОБА_2 11 січня 2026 року, через систему «Електронний суд», звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, а саме: визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №R228510 від 28.11.2025 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та закрити справу про адміністративне правопорушення; визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №R248382 від 12.12.2025 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною 3 ст.210-1 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення. 
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.01.2026 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду із позовом та надано п`ятиденний строк для усунення недоліків, а саме: вказати інші підстави для поновлення строку звернення з цим адміністративним позовом із наданням доказів на підтвердження таких підстав.
Зокрема, у вказаній ухвалі зазначено, що позивач дізнався про порушення своїх прав (свобод чи інтересів) а саме:
за постановою №R228510 від 28.11.2025 - 29.11.2025, оскільки сплатив штраф та не став оскаржувати вказану постанову;
за постановою №R248382 від 12.12.2025 - 17.12.2025, оскільки позивач дізнався про існування цієї постанови до 17.12.2025, що вбачається із позовної заяви та долучених додатків до неї, зокрема із Резерв+ та змісту Ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2025 у справі №158/15788/25.
16.01.2026 позивачем подано заяву про усунення недоліків, у якій вказав, що позивач знав про формальну можливість існування оскаржених постанов, оскільки в його застосунку «Резерв+» відображається відповідна інформація, однак самі постанови та протоколи у нього відсутні. Він намагався через свого адвоката отримати текст постанови від 28.11.2025 та адвокат подав відповідний запит 02.12.2025, однак відповіді так і не отримано.
Своєю чергою, стосовно постанови від 12.12.2025, тексту якої також немає у позивача, з такою він ознайомився тільки 08.01.2026, а тому звернувся до суду в межах строку для її оскарження.
Крім того, позивач звернув увагу, що оскільки відповідні постанови у нього відсутні, просив суд витребувати такі у тексті позовної заяви.
Ухвалою від 16.01.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов адміністративне правопорушення визнано неподаним та повернуто позивачу.
При цьому суд першої інстанції керувався тим, що на виконання ухвали від 14.01.2026 про залишення позовної заяви без руху, у заяві від 16.01.2026 про усунення недоліків, не було вказано будь-яких інших поважних підстав для поновлення строку звернення позивача із цим адміністративним позовом (не надано будь-яких доказів на підтвердження таких підстав), окрім тих які були вже зазначенні у позовній заяві, яким вже було надано оцінку висвітлену в ухвалі від 14.01.2026 про залишення позовної заяви без руху.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, вважає, що така прийнята з порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що позивач знав про формальну можливість існування постанов №R228510 від 28.11.2025 та №R248382 від 12.12.2025, тому що інформація відображається в його застосунку Резерв+, але самих постанов і протоколів до них в нього не має, він намагався через свого адвоката отримати постанову №R228510 від 28.11.2025 року. Адвокатом 02.12.2025 року було подано відповідний адвокатський запит, але відповіді так і не надійшло. Про що зазначалось в самій заяві про усунення недоліків. Тобто позивач зі своєї сторони намагався отримати постанову №R228510 від 28.11.2025 року і протокол до неї, однак відповідач ігноруючи вказаний адвокатський запит заважає позивачу в тому числі і навмисно затягуючи строки її оскарження в адміністративному порядку.
Позивач не впевнений взагалі, що вказані постанови та протоколи є в наявності у відповідача і чи надасть він їх до суду коли суд у нього їх витребує.
Так, позивач не маючи на руках ні постанови №R228510 від 28.11.2025, ні постанови №R248382 від 12.12.2025 та протоколів до них, не в змозі їх ефективно оскаржити тому позивач позовній заяві просив суд витребувати у відповідача дані постанови та протоколи на підставі яких вони приймалися. 
Крім того, постанова №R248382 від 12.12.2025 прийнята 12.12.2025 як видно з застосунку позивача Резерв+, однак дізнався він про неї лише 08.01.2026, коли відкривши свій застосунок помітив у ньому відповідний запис. Докази цього надавалися до суду першої інстанції, а саме у відомостях наданих PDF файлом «Ярема А.О. уVOD2». Доказ того, що про постанову №R248382 від 12.12.2025 позивач дізнався лише 08.01.2026 додатково надавався ще і до заяви про усунення недоліків. Тому, так як про саму постанову позивач дізнався 08.01.2026 і надав про це докази, вважає, що він звернувся до суду в межах строку її оскарження.
Щодо того, що суд першої інстанції вважає, що позивачу було відомо про оскаржувані постанови та розмір накладеного на нього адміністративного стягнення, тому, останній мав можливість звернутися до суду з дотриманням процесуальних строків щодо оскарження вищевказаних постанов та клопотати про витребування доказів, які самостійно здобути не міг, однак цього не зробив, то в прохальній частині позову містяться такі клопотання про витребування вищезазначених постанов та протоколів до них. Крім того, позивач зазначав, що він звертався до відповідача з відповідним адвокатським запитом про надання йому постанови №R228510 від 28.11.2025 та протоколу на підставі якої виносилася дана постанова. Копію адвокатського запиту підписаного за допомогою електронного підпису позивач долучав до заяви про усунення недоліків.
Позивач до заяви про усунення недоліків долучив окреме клопотання про витребування у відповідача відповідних доказів.
Вважає, що судом першої інстанції заява позивача про усунення недоліків розглянута не була, тому що ця заява була направлена 16.01.2026, в межах строку усунення недоліків позовної заяви, і ухвала суду про повернення позовної заяви була прийнята в цей же день 16.01.2026. При тому, що в цій ухвалі лише зазначено, що позивач не усунув недоліки не навівши нових підстав для поновлення строку на оскарження постанов. Вважає, що аргументи позивача наведені в його заяві про усунення недоліків суд не розглядав взагалі, докази які позивач долучив до цієї заяви взяті до уваги не були 
Апелянт просив скасувати ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.01.2026 у справі №158/74/26 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 312 КАС України розгляд апеляційної скарги судом апеляційної інстанції здійснюється без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 286 КАС позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).
Згідно з частиною шостою статті 161 КАС у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до статті 123 КАС у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Предметом оскарження у межах цієї справи є постанови відповідача №R228510 від 28.11.2025 та №R248382 від 12.12.2025, за якими позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Суд першої інстанції констатував, що позивач дізнався про порушення своїх прав (свобод чи інтересів) а саме:
за постановою №R228510 від 28.11.2025 - 29.11.2025, оскільки сплатив штраф та не став оскаржувати вказану постанову;
за постановою №R248382 від 12.12.2025 - 17.12.2025, оскільки позивач дізнався про існування цієї постанови до 17.12.2025, що вбачається із позовної заяви та долучених додатків до неї, зокрема із Резерв+ та змісту Ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2025.
За змістом статті 249 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованих за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу та, а також статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення, згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності та подала про це відповідну заяву, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці.
Згідно частини шостої статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.
Зважаючи на викладені обставини, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки тексту оскаржуваних постанов позивач так і не отримав. 
Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
Апеляційний суд зауважує, що відповідні обставини могли б бути з`ясовані в ході судового розгляду, однак, суд першої інстанції проігнорував повідомлені стороною позивача обставини щодо неодержання спірних постанов, намагання одержати такі у порядку і спосіб, визначені чинним законодавством, зокрема, шляхом подання адвокатського запиту.
Дійсно позивач сплатив штраф відповідно до постанови від 28.11.2025, однак сплата такого штрафу не означає згоди з відповідною постановою чи ознайомлення з текстом такої.
Крім того, в матеріалах справи відсутній текст позовної заяви у справі №140/15788/25, з якої можливо встановити обґрунтування позову та ствердити про те, що позивачу було відомо про постанову №R248382 від 12.12.2025 станом на момент звернення до суду із позовом.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Оцінюючи доводи позивача в заяві про усунення недоліків суд першої інстанції фактично обмежився посиланням на те, що позивач нових обставин поважності пропуску строку звернення до суду не навів та повторно повідомив ті, оцінку яким було надано в ухвалі від 14.01.2026. Проте, слід зазначити, що в резолютивній частині ухвали як про залишення позовної заяви без руху, так і про повернення позовної заяви, оцінку таким як поважні/неповажні так і не надано.
Дійсно, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду, однак оцінка обставин справи, в тому числі в частині дотримання строку звернення з позовною заявою, є прерогативою суду. 
Поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін.
На переконання колегії суддів, місцевий суд не з`ясував дату фактичного одержання позивачем оскаржуваної постанови, ознайомлення з її змістом, та, відповідно, дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку.
Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05.04.2018 (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 («Bellet v. France», заява №23805/94, § 36)).
Окрім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
У рішенні від 26.07.2007 у справі «Walchli v. France» (заява №35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Також Європейський Суд з прав людини зазначив, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, п. п. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява №38366/97) та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Pеrez de Rada Cavanilles v. Spain) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
У розглядуваній правовій ситуації суд першої інстанції, вирішуючи питання строку звернення до суду, не з`ясував обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення спірного питання, що, в свою чергу, призвело до передчасного висновку про застосування наслідків, передбачених ст. 169 КАС України.
Крім викладеного, апеляційний суд зауважує, що приписами ст. 123 КАС України визначено, що для усунення недоліків позовної заяви в частині обґрунтування своєчасності звернення до суду із позовом та звернення з відповідною заявою про поновлення такого строку або вказання інших підстав для поновлення такого строку встановлено саме термін «протягом десяти днів з дня вручення ухвали».
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, передчасно повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на захист своїх інтересів.
Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 2, 122, 123, 169, 241, 243, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 січня 2026 року про повернення позовної заяви у справі №158/74/26 скасувати та направити справу для продовження розгляду до Ківерцівського районного суду Волинської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар