Дата документу 11.02.2026 Справа № 336/2482/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/2482/24      Пр. № 22-ц/807/204/26	Головуючий у 1-й інстанції: Боєв Є.С. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
за участі секретаря Смокотіної В.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.1-16), у якому просила: - усунути перешкоди у користуванні нею - ОСОБА_3 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , - зобов`язати відповідачів не чинити їй - ОСОБА_3 перешкод у проживанні та користуванні житловим приміщенням у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надати ключі від замків у даній квартирі ОСОБА_3 ; - стягнути з відповідачів солідарно на її – ОСОБА_3 користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. та судові витрати.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона - ОСОБА_3 з 11.02.2003 постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Вказана квартира була придбана 10.12.2002 на ім`я відповідачки – ОСОБА_1 (свекрухи позивачки), хоча на придбання цієї квартири позивач надала свої власні кошти, отримані від продажу своєї частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В цю квартиру позивач вселилася за згодою власника квартири - ОСОБА_1 та проживала у квартирі разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 та їх сином ОСОБА_7 . Власник квартири ОСОБА_1 проживала за іншою адресою. Позивач вказує також, що вона набула права користування цією квартирою за згодою відповідачки ОСОБА_1 , оскільки за згодою останньої вона зареєстрована у цій квартирі з 11.02.2003 року. 19.08.2013 року чоловік позивачки помер, у цій квартирі залишилися постійно мешкати позивачка та її син ОСОБА_7 . Приблизно у 2020-2021 роках до вказаної квартири вселилися відповідачка та її співмешканець – ОСОБА_4 . Після їх вселення позивач стала займати меншу кімнату в даній квартирі. Позивач вказала, що через деякий час після вселення відповідачі стали постійно провокувати її на конфлікти, стали перешкоджати користуватися газом та електроенергією, ображати та принижувати її, погрожуючи виселити її з квартири. Як вказано у позові, 29.02.2024 року близько 15-00 відповідач ОСОБА_4 викликав наряд поліції з невідомої для позивача підстави. На вимогу працівників поліції позивач ОСОБА_3 вийшла з квартири та на їх автомобілі написала пояснення з приводу наклепницьких звинувачень відповідача ОСОБА_4 . Коли позивач повернулася до квартири, то квартира була зачинена на 2 замки, а в неї є ключ тільки від одного з них. Як зазначено в позові, ОСОБА_3 дзвонила у двері, проте їй не відчинили, тому вона звернулася до Відділення поліції № 3 Запорізького РУП із заявою про скоєння відносно неї злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Близько 18-ї години позивач приїхала до квартири та відкрила двері своїм ключем, оскільки двері були закриті на один замок. У квартирі до неї звернулась відповідач ОСОБА_1 та повідомила, що вона викликала наряд поліції та її викинуть з квартири. Того ж дня, 29.02.2024 року близько 21 год.30 хв. інспектором СПДН ЗРУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Яшиною Анастасією було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 412487, у якому зазначено, що ОСОБА_3 29.02.2024 о 19-00 годині за адресою: АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство відносно своєї свекрухи – домашнє насилля психологічного характеру, а саме: «кричала, словесно ображала, погрожувала фізрозправою». Вказаним терміновим заборонним приписом позивачці було заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на 5 діб у період з 21 години 30 хвилин 29.02.2024 року по 21 годину 30 хвилин 05.03.2024 року. Позивачка була змушена, виконуючи цей припис, покинути своє єдине житло. Коли вранці 6-го березня позивач прийшла до вказаної квартири, то до жодного із замків її ключ не підійшов. Вона стала дзвонити у двері, а відповідач ОСОБА_4 прокричав їй, що він її не впустить, бо вона в цій квартирі не зареєстрована. Згодом позивач узнала, що відповідач ОСОБА_1 13.02.2024 року у спрощеному порядку через Департамент реєстраційних послуг ЗМР скасувала її реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі. До теперішнього часу відповідачі не впускають її до квартири, лише у присутності працівників поліції дозволили взяти в квартирі необхідні речі. Ніякого судового рішення про виселення позивачки або позбавлення її права користування вказаною квартирою не існує. Позивачка вимушена орендувати маленький будиночок без води та каналізації, оскільки її доходи не дозволяють орендувати краще житло. Посилаючись на те, що незаконними діями відповідачів їй спричинено значну моральну шкоду у вигляді моральних страждань з приводу протиправного позбавлення відповідачами єдиного житла у холодну пору року, порушення нормальних життєвих зв`язків та звичних побутових умов, вимушеного переїзду до менш комфортного житла, витрачанням додаткових зусиль на звернення за захистом до поліції, зусиллями та витрачанням грошових коштів на правничу допомогу, позивач ОСОБА_3 зазначила в позові, що оцінює спричинену їй протиправними діями відповідачів моральну шкоду у сумі 20000,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Боєв Є.С. (тс. 1 а.с.16). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с.23) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року (тс. 1 а.с.71-76) позовні вимоги позивача у цій справі задоволено частково.
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 6500,00 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2025 року (тс. 1 а.с. 115) в порядку задоволення заяви відповідачів про перегляд вищезазначеного заочного рішення (т.с. 1 а.с. 89-105), останнє скасовано, дану справу призначено до розгляду в загальному порядку. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2025 року (т.с. 1 а.с. 191-198) позовні вимоги позивача у цій справі задоволено частково. 
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) надати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) солідарно на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1211,20 грн. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року (т.с. 1 а.с. 191-198) заяву представника позивача ОСОБА_3 адвоката Вельможко О.О. у цій справі задоволено частково. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 13500,00 грн.

Позивач ОСОБА_3  (у тому числі в частині відмови у задоволенні позовних вимог) та відповідач  ОСОБА_4 вищезазначені рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с.218-230) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, розподілити судові витрати (судовий збір) згідно із вимогами закону.
В автоматизованому порядку 23.10.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Трофимову Д.А. та Онищенка Е.А. т.с. 1 а.с.231). Ухвалою апеляційного суду від 24.10.2025 року (т.с.1 а.с.232) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 30.10.2025 року (т.с.1 а.с.235). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 31.10.2025 року (т.с. 1 а.с.236), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с.237), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.
Учасники не скористались своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, та зокрема відповідачів: - (апелянта) ОСОБА_1 та - ОСОБА_4 і представника останніх – адвоката Бітякова Д.М. (т.с.1 а.с.224-225), а також позивача ОСОБА_3 і представника останньої – адвоката Вельможка О.О. (т.с. 1 а.с. 204), які на запитання апеляційного суду після роз`яснення її права апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України, у тому числі зазначали, що врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами у цій справі на теперішній час в апеляційному суді є вже неможливим, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника Бітякова Д.М. у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлення порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).
Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2). 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, правильно задовольняючи позов позивача у цій справі частково при вищевикладених обставинах, правильно керувався ст. ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України (останні були чинні до 14.02.2026 року включно), ст. ст. 23, 29, 379, 391, 395, 405, 1167 ЦК України, ст. 141, 263-268, 352, 354 ЦПК України та правильно виходив із такого.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_8 20.01.2001 року уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік – ОСОБА_6 помер (т.с.1 а.с.8-9). 
ОСОБА_3 з 11.02.2003року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 та проживала в цій квартирі постійно зі своїм чоловіком – ОСОБА_6 та з сином – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
13.02.2024 року за заявою власника житла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була знята з реєстрації за вказаною адресою, проте продовжувала проживати в квартирі до 06.03.2024 року. Зазначені обставини підтверджено письмовими доказами, доданими до позовної заяви (Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/001838617 від 22.02.2024 року - т.с.1 а.с.10 та Актом про фактичне про фактичне проживання особи, підписаним головою правління ОСББ «ВОРОНІНА 13» та показаннями позивача ОСОБА_3 (що допитана як свідок), свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були допитані в судовому засіданні 08.11.2024 року. ОСОБА_3 підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, додала, що наразі мешкає із своїм батьком у будиночку без води і каналізації, який їй тимчасово надали у користування інші родичі.
Факт проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі з дня придбання цієї квартири ОСОБА_1 аж до весни 2024 року не заперечується відповідачами. Відповідачем ОСОБА_1 оспорюються твердження позивача щодо її участі (зокрема, щодо надання відповідачці ОСОБА_1 певних коштів для придбання квартири) у купівлі квартири АДРЕСА_3 , оскільки відповідач ОСОБА_1 стверджує, що у неї було достатньо коштів від продажу належної їй 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_2 . 
Згідно із договором дарування від 11.07.2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. (реєстр. № 2018), батько позивачки – ОСОБА_12 подарував доньці – ОСОБА_13 та ОСОБА_1 свій будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . (т.с.1 а.с.172-173).
Зі змісту договору купівлі-продажу від 10.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. (реєстр. № 1003), вбачається, що ОСОБА_13 та ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_14 купив жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 345 м2. Зазначений будинок належить ОСОБА_13 та ОСОБА_1 на підставі Договору дарування. Продаж вчинено за 108000,00 грн., які продавці одержали від покупця до підписання цього договору повністю (т.с.1 а.с.7).
Також в матеріалах справи знаходиться договір купівлі-продажу від 10.12.2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В. та зареєстровано 10.12.2002 року за реєстр. № 1005, копія - т.с.1 а.с.94), зі змісту якого вбачається, що того ж самого дня, у того ж саме нотаріуса відразу після продажу ОСОБА_15 та ОСОБА_1 жилого будинку, належного ним на праві власності, ОСОБА_1 було здійснено купівлю квартири АДРЕСА_3 , жилою площею 42, 7 кв. м, яка належала ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Продаж вчинено за 27791,00 грн., які продавці одержали від покупця до підписання цього договору повністю. 
З реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам (серія СА № 005568) видно, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві власності лише за ОСОБА_1 , а реєстраційне посвідчення видано орендним підприємством ЗМБТІ 14.01.2003 року (копія - т.с.1 а.с.6).
Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що такі обставини, як вселення ОСОБА_3 разом із чоловіком та сином та наступна – від 11.02.2003 року (невдовзі після отримання реєстраційного посвідчення) її реєстрація за цією адресою на підставі заяви власника квартири – ОСОБА_1 , свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 вважала, що її невістка має право проживатив цій квартирі та користуватися нею. Також, протягом тривалого часу (понад 20 років після вселення та реєстрації за цією адресою) позивач ОСОБА_3 проживала в квартирі, користувалася нею, тобто, місцем постійного проживання ОСОБА_3 була саме квартира АДРЕСА_3 . Це також підтверджено копією Витягу з реєстру територіальної громади (щодо реєстрації за цією адресою ОСОБА_3 з 11.02.2003 року по 13.02.2024 року) та копією Акту про фактичне проживання особи, виданого Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ВОРОНІНА 13», з якого видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2003 р. постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 до 06.03.24 р. (т.с.1 а.с.10-11).
Позивача  ОСОБА_3 , допитана як свідок, пояснила у суді першої інстанції, що у цій квартирі вона мешкала майже 22 роки. Проживала спочатку із чоловіком та сином. Чоловік загинув у 2013 році. Приблизно у 2021-2022 роках в`їхала відповідачка із співмешканцем - ОСОБА_4 . До цього часу відповідачка не мала до неї претензій щодо проживання у квартирі. Спочатку вони жили мирно, вона користувалася меншою кімнатою разом із сином. Відповідачі користувалися іншими двома кімнатами, лоджією та балконом. Потім син став мешкати у залі, відповідачі – у спальні. З цього часу відповідачі стали викликати поліцію, фабрикувати справи про домашнє насильство, намагаючись вигнати її з квартири. 29.02.2024 року, коли позивачка прийшла до квартири, побачила ОСОБА_4 та працівників поліції. Поліцейські запропонували написати пояснення та під цим приводом вивели з квартири. Після цього квартира виявилася зачиненою. Після закінчення термінового заборонного припису 06.03.2025 вона повернулася до квартири, в неї не була ключа від другого замка. ОСОБА_4 сказав, що вона проживати тут не буде, оскільки вже виписана. Свідок стверджувала, що усе життя працювала, у тому числі на ринку. 
Свідок ОСОБА_10  допитана у судовому засіданні 20.06.2025 року, суду першої інстанції пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з усіма учасниками справи. Спочатку дружила з відповідачкою. Познайомилася із позивачкою коли та одружилася із сином відповідачки. Зазначила, що ОСОБА_3 у той час працювала. У неї був будинок, який продали, та купили квартиру адресою: АДРЕСА_1 , але оформили на ОСОБА_1 . Приблизно 3 роки тому ОСОБА_1 разом із співмешканцем, ОСОБА_4 , поселилися в цій квартирі. З того часу ставалися конфлікти між сторонами у справі. 29.02.2024 позивачку з квартири виселила поліція. ОСОБА_3 не знала, що робити, тому свідка, оскільки наближалася комендантська година та була зима, порадила їй залишитися ночувати у під`їзді. Після закінчення термінового заборонного припису позивачка не змогла потрапити у квартиру – не могла відчинити двері своїм ключем. Після цього ОСОБА_3 мешкає у тимчасовій будівлі (врем`янці) у своєї сестри. Навесні 2025 відповідачка намагалися примиритися, запросила ОСОБА_3 до квартири, але потім сказала, що без рішення суду не пустить. Свідку не відомі факти зловживання позивачкою алкогольними напоями. 
Свідок ОСОБА_7 , допитаний у судовому засіданні 19.09.2025 року, пояснив суду першої інстанції, що він до 2021 року мешкав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю, ОСОБА_3 . В 2021 році до них переїхала його баба, ОСОБА_1 , із своїм чоловіком, ОСОБА_4 . У маленькій кімнаті стала жити ОСОБА_3 , в інших двох кімнатах він та ОСОБА_1 із ОСОБА_4 . Мати стала зловживати алкоголем, вчиняла скандали, на що ОСОБА_1 викликала поліцію. Зазначив, що йому з бабусею та ОСОБА_4 доводилося їсти на балконі, оскільки на кухні приймала їжу мати. Також він був свідком того як ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не пускали позивачку у квартиру.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі Прокопович проти Росії (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.
Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності , зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у цьому ж рішенні зазначив, що поняття житло не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував, що квартира АДРЕСА_3 є єдиним житлом позивачки, відомості про наявність іншого житла, яке належить позивачці на праві власності або на підставі права постійного користування матеріали справи не містить. Отже, втрата житла ОСОБА_3 є крайньою формою втручання у її право на житло.
Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України проголошено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто, дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивачка вселилася у квартиру АДРЕСА_3 зі згоди власника – відповідача ОСОБА_1 та протягом 20 років на законних підставах проживала у цій квартирі із сином власника квартири, вона набула право користування цією квартирою.
За приписом ст. 157 Житлового кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Проте, як правильно було встановлено судом першої інстанції, судового рішення про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири не ухвалювалося, а тому порушене право позивача підлягає поновленню шляхом її вселення та зобов`язання відповідачів надати ОСОБА_3 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 . Тобто, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції правильно зазначав таке. 
Відповідно до п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
За ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому за ч. 5 ст. 23 ЦК моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як визначає ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ч. 2 ст. 1190 ЦК України).
В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , помінявши замки на вхідних дверях квартири та дотепер не впускаючи ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_3 , діяли всупереч положень статті 47 Конституції України та без рішення суду примусово позбавили ОСОБА_3 єдиного житла. Фактично дії відповідачів відносно позивача ОСОБА_3 носять самоуправний характер і призвели до спричинення позивачці ОСОБА_3 моральних страждань з приводу протиправного позбавлення відповідачами єдиного житла у холодну пору року, порушення нормальних життєвих зв`язків та звичних побутових умов, вимушеного переїзду до менш комфортного житла, витрачанням додаткових зусиль на звернення за захистом до поліції, зусиллям та витрачанням грошових коштів на правничу допомогу.
Крім того, з боку відповідачів мало місце безпідставне обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 , хоча обидві сторони перебували в стані конфлікту, що підтверджено обставинами, встановленими постановою від 16.05.2024 року Запорізького апеляційного суду (справа № 336/2372/24), в якій зазначалося, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в стані конфлікту, пов`язаного із житловим питанням. Також цією постановою було встановлено, що відсутні належні, достатні і переконливі докази, які б поза розумним сумнівом доводили, що ОСОБА_3 29 лютого 2024 року вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_1 . Згідно постанови Запорізького апеляційного суду від 16.05.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2024 року, якою на ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, скасовано. Закрито провадження в справі відносно ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Вищевикладене свідчить про те, що позивачці ОСОБА_3 неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 спричинені додаткові моральні страждання у вигляді безпідставного обвинувачення у вчиненні домашнього насильства. 
Вирішуючи питання про розмір спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції правильно враховував положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року згідно з яким розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Проте, суд першої інстанції помилився у визначенні розміру та порядку стягнення моральної шкоди з відповідачів у цій справі, тому останній підлягає зміні апеляційним судом замість «солідарно 10000,00 грн.» вказавши «у загальному розмірі 4000,00 грн. по 2000,00 грн. з кожного із відповідачів окремо».
Оскільки, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вражає завищеним з відповідачів визначений судом першої інстанції за оскаржуваним рішенням у цій справі загальний розмір завданої відповідачами при вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи моральної шкоди позивача - 10000,00 грн., так як має місце конфлікт сторін з приводу квартири, в якому винні обидві сторони, які не бажають примиритись. 
Також, суд першої інстанції помилився щодо наявності між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 саме солідарного обов`язку по сплаті цієї моральної шкоди перед позивачем ОСОБА_3 . 
В іншій частині доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 дублюють доводи її заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в іншій частині, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 , яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу в іншій незміненій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 в незміненій апеляційним судом частині оскаржуваного рішення, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідачі та зокрема відповідач ОСОБА_1 і представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі в незміненій апеляційним судом частині оскаржуваного рішення.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача ОСОБА_1 .
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною відповідача ОСОБА_1  апеляційному суду не надані.
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідачі та зокрема відповідач ОСОБА_1 у цій справі: - будь-яких зустрічних позовних вимог до позивача ОСОБА_3 , у тому числі щодо виселення відповідача з квартири з будь-яких підстав взагалі, та у тому числі з підстав ст. 116 ч. 1 ЖК України (систематичне порушення правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі…, а заходи запобігання … виявились безрезультатними) чи визначення порядку користування спірною квартирою тощо не заявляли; - належних, допустимих доказів також того, що позивач має у своєму користуванні будь-яке інше житло, що належить їй в установленому законом порядку, а тому використання саме вищезазначеної спірної квартири позивачем саме для власного проживання є недоцільним та порушує права відповідачів чи когось з них окремо та в якій саме спосіб, не надали.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи ….(ст. 13 ч. 1 ЦПК України). В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в іншій частині задоволення судом першої інстанції з урахуванням зміни апеляційним судом.
Крім того, судом першої інстанції оскаржуваним рішенням правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл понесених документально підтверджених судових витрат позивача, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи. 
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2025 року у цій справі слід змінити в частині розміру та порядку стягнення моральної шкоди з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 , замість «солідарно 10000,00 грн.» вказавши «у загальному розмірі 4000,00 грн. по 2000,00 грн. з кожного із відповідачів окремо»; в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку стороною відповідача ОСОБА_1 не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 141, 367-368, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2025 року у цій справі змінити в частині розміру та порядку стягнення моральної шкоди з відповідачів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь позивача ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), замість «солідарно 10000,00 грн.» вказавши «у загальному розмірі 4000,00 грн. по 2000,00 грн. з кожного із відповідачів окремо».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 04.03.2026 року, оскільки у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А. 	Трофимова Д.А.