ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2897/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Поліщук Л.В., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Полінецька В.С.

за участю представників учасників справи:
від прокуратури-Шафарчук О.В., на підставі посвідчення;
від Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса - Крутоголова О.О., на підставі ордеру;
від Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області-не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року суддя першої інстанції Гут С.Ф. повний текст складено та підписано 08.12.2025.
у справі №916/2897/25
за позовом керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави
до відповідачів 1. Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області 2.Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса
про скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2025 року Керівник Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області та Спортивно-мисливського Приватного підприємства «ОЛИМП», в якій просив суд:
скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки Спортивно-мисливського Приватного підприємства «ОЛИМП», м.Одеса на об`єкт нерухомого майна – земельну ділянку площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123783200:01:003:2313 (реєстраційна справа на об`єкт нерухомого майна: 2644035551100);
зобов`язати Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса повернути Авангардівській територіальній громаді в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку площею 12,8577 га, з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада.
Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор, звертає увагу на те, що за результатами розгляду звернень Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса Селищною радою прийнято рішення про передачу в оренду строком на 10 років земельної ділянки площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123783200:01:003:2313, для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду, та як наслідок 05.10.2022 укладено відповідний договір оренди землі.
Втім, як зазначає прокурор, в процесі укладення відповідного договору його сторонами порушено приписи законодавства України, адже Спортивне-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса є власником об`єктів нерухомого майна площею 356,5 кв.м. станом на час звернення із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, що надає йому право претендувати на відведення в оренду поза процедурою земельних торгів лише земельної ділянки виключно для обслуговування та експлуатації існуючих об`єктів нерухомого майна.

При цьому, 19.08.2022 між Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса та Селищною радою укладено договір дарування, за яким першим передано у власність другої нежитлову будівлю площею 260,1 кв.м, що, за посиланням прокурора, свідчить про відсутність правових підстав у Спортивно-мисливського Приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса на отримання поза процедурою земельних торгів земельної ділянки площею 12,8577 га.
Відтак, як зазначає прокурор, укладений між відповідачами 05.10.2022 договір оренди землі є нікчемним правочином, націленим на незаконне володіння, користування та розпорядження об`єктами власності українського народу – землею, наявна ж державна реєстрація права оренди Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса на спірну земельну ділянку здійснена із порушенням законодавства, у той же час, в силу нікчемності правочину спірна земельна ділянка підлягає поверненню власнику – Авангардівській територіальній громаді в особі Селищної ради.
Додатково прокурор зазначає, що укладений договір оренди землі не посвідчено нотаріально.
При цьому, прийняті Селищною радою рішення від 27.01.2022 № 1159-VIII про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду зазначеної земельної ділянки та від 22.09.2022 за № 1426-VIII про надання вказаної земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса не відповідають приписам законодавства.
Окрім того, прокурор посилається на те, що Селищна рада, як власник земельної ділянки має вчиняти дії із сумісного та добросовісного управління відповідним майном, втім останньою вчинялись дії щодо його передачі у користування із порушенням приписів законодавства, тобто, прийнято рішення всупереч закону та інтересам українського народу, відтак, остання набуває статуту відповідача у справі, у той же час, прокурор може самостійно звертається до суду за захистом інтересів держави у подібних правовідносинах.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року у справі №916/2897/25 (суддя Гут С.Ф.) відмовлено у задоволенні позову Керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави до Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області та Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна – земельну ділянку площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123783200:01:003:2313 (реєстраційна справа на об`єкт нерухомого майна: 2644035551100); зобов`язання Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса повернути Авангардівській територіальній громаді в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку площею 12,8577 га, з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що: 
на спірній земельній ділянці розташований спортивно-стрілецький комплекс Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», який суд визнав об`єктом, на який поширюється правовий режим нерухомої речі, а тому у відповідача були підстави для отримання земельної ділянки без проведення земельних торгів;
передача земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів відповідає вимогам частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, оскільки на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна, що перебувають у користуванні відповідача;
при наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою та прийнятті рішення про передачу земельної ділянки в оренду Авангардівська селищна рада діяла в межах повноважень та з дотриманням вимог статті 123 Земельного кодексу України;

з урахуванням функціонального призначення стрільбища та вимог державних будівельних норм щодо його функціонування, значна площа земельної ділянки є обґрунтованою та необхідною для забезпечення безпечної експлуатації такого об`єкта;
прокурором не доведено, що укладений між відповідачами договір оренди землі порушує публічний порядок, тобто, є нікчемним у розумінні статті 228 Цивільного кодексу України;
відсутність нотаріального посвідчення договору оренди землі не є підставою для визнання його нікчемним, оскільки відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» нотаріальне посвідчення такого договору не є обов`язковим;
у зв`язку з відсутністю підстав для визнання договору оренди нікчемним відсутні і правові підстави для скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки територіальній громаді.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року у справі №916/2897/25 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, в апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на обставини, визначені ним в позовній заяві, наголошує на тому, що:
суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 123 Земельного кодексу України, хоча спір підлягав вирішенню з урахуванням положень частини 2 статті 124, статей 134, 135 Земельного кодексу України, які регулюють передачу земельних ділянок комунальної власності в оренду на конкурентних засадах;
передача спірної земельної ділянки площею 12,8577 га в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса без проведення земельних торгів була незаконною, оскільки наявність у відповідача об`єкта нерухомого майна не надавала права на отримання земельної ділянки такої площі для нового будівництва поза процедурою аукціону;
виключення, передбачене частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України, застосовується лише у випадку надання земельної ділянки для обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна, а не для будівництва і розміщення нових об`єктів;
ні у клопотанні Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м.Одеса про надання земельної ділянки, ні у рішенні Авангардівської селищної ради, ні в укладеному договорі оренди не зазначено, що спірна земельна ділянка надається саме для обслуговування та експлуатації існуючого нерухомого майна, натомість, її передано для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду;
суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22, від 24.01.2024 у справі № 916/1022/23, відповідно до яких отримання земельної ділянки без торгів можливе лише для обслуговування існуючих об`єктів нерухомого майна, а не для нового будівництва;
суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що включення спортивно-стрілецького комплексу Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м.Одеса до переліку баз олімпійської та параолімпійської підготовки, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2018 № 871, нібито надає відповідачу право на отримання земельної ділянки без проведення земельних торгів, хоча така пільга земельним законодавством не передбачена;
судом безпідставно визнано, що стрільбище, стенди та тири є об`єктами нерухомого майна, на які поширюється правовий режим нерухомої речі, незважаючи на відсутність державної реєстрації речових прав на такі об`єкти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
належними та допустимими доказами на підтвердження обсягу й характеристик належного Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м.Одеса нерухомого майна є саме правовстановлюючі документи та технічна документація, з яких убачається, що станом на дату прийняття рішення про передачу земельної ділянки в оренду за Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса було зареєстровано право власності лише на нежитлову будівлю площею 96,4 кв. м;
суд першої інстанції поклав в основу рішення неналежні докази та не надав належної оцінки доводам прокурора щодо неспівмірності площі існуючого нерухомого майна площі земельної ділянки, переданої в оренду без аукціону;
відведення у позаконкурентний спосіб земельної ділянки площею 12,8577 га під наявний об`єкт нерухомості площею 96,4 кв. м свідчить про порушення вимог земельного законодавства та обхід процедури земельних торгів;
у зв`язку з незаконністю передачі земельної ділянки в оренду укладений між Авангардівською селищною радою та Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса договір оренди землі від 05.10.2022 є нікчемним правочином у розумінні статті 228 Цивільного кодексу України;
суд першої інстанції, не застосувавши наслідки нікчемності договору оренди, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки територіальній громаді.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року у справі № 916/2897/25, справу призначено до розгляду.
11.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Спортивно-мисливського приватного підприємство «ОЛИМП», м.Одеса надійшов відзив (вх. №5286/25/Д3), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
Зокрема, у відзиві відповідач наголошує на тому, що:
рішення Господарського суду Одеської області є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними;
спірна земельна ділянка передана в оренду правомірно, оскільки на ній розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса, а тому, відповідно до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, така ділянка могла бути передана в користування без проведення земельних торгів;
положення частини 2 статті 134 Земельного кодексу України не ставлять можливість передачі земельної ділянки без торгів у залежність від виду її цільового призначення та не містять обмежень щодо такого випадку лише цілями експлуатації існуючого об`єкта;
цільове призначення земельної ділянки « 07.02 для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту» визначено відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель та характеризує правовий режим земельної ділянки, а не окрему мету звернення особи;
суд першої інстанції правильно встановив дотримання вимог статті 123 Земельного кодексу України як з боку Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса, так і з боку Авангардівської селищної ради під час надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду;

Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса є закладом фізичної культури і спорту, якому надано статус бази олімпійської підготовки зі стендової стрільби, а існування спортивно-стрілецького комплексу за відповідною адресою підтверджується постановами Кабінету Міністрів України;
прокурор безпідставно виходить із того, що без проведення торгів могла бути передана лише площа безпосередньо під будівлею, оскільки для функціонування стрільбища з урахуванням спеціальних вимог безпеки, будівельних норм та дозвільної системи необхідна значно більша площа земельної ділянки;
матеріали справи підтверджують, що стрільбище є стрілецьким комплексом, який складається з шести стендів та допоміжних приміщень, а його функціонування відповідає вимогам ДБН, спеціальних правил безпеки та підтверджене висновком експертного дослідження і дозволами Національної поліції України;
доводи прокурора про неспівмірність площі земельної ділянки площі нерухомого майна є необґрунтованими, оскільки законодавством не встановлено нормативів визначення розміру земельної ділянки виключно в межах площі забудови об`єкта нерухомості;
посилання прокурора на обставини, встановлені у справі № 916/393/22, є безпідставними, оскільки такі обставини не були предметом розгляду у цій справі, а відповідні матеріали не були належним чином долучені до неї;
укладений між сторонами договір оренди землі не є нікчемним, оскільки передача земельної ділянки відбулася на законних підставах, з дотриманням вимог земельного законодавства, а підстави для застосування статті 228 Цивільного кодексу України відсутні;
вимога прокурора про припинення права оренди та повернення земельної ділянки є безпідставною, оскільки земельна ділянка не вибувала з комунальної власності, а права територіальної громади не порушені;
з урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, саме власник такого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване.
Авангардівська селищна рада Одеського району Одеської області своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надала, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В судовому засіданні прокурор підтримав свої доводи та вимоги апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача просив суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином про що свідчить довідка про доставку до його електронного кабінету шляхом направлення ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, про причини неявки в судове засідання суд апеляційної інстанції не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру суду апеляційної інстанції не надавав.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема “Іззетов проти України”, “Пискал проти України”, “Майстер проти України”, “Субот проти України”, “Крюков проти України”, “Крат проти України”, “Сокор проти України”, “Кобченко проти України”, “Шульга проти України”, “Лагун проти України”, “Буряк проти України”, “ТОВ “ФПК “ГРОСС” проти України”, “Гержик проти України” суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, що прийняли участь в засіданні суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 року у справі №916/2897/25 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області, Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, Академією будівництва України складено у 2021 році висновок за результатами обстеження території, будівель і споруд стрілецького стенду «ОЛИМП» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська 2-д, з якого вбачається наступне:
Об`єкт обстеження – територія, будівлі і споруди стрілецького стенду «ОЛИМП» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська 2-д; Призначення – для стендової стрільби; Габарити по довжині – 325,88м (зі сторони входу на територію); 377,63м (під кутом на віддаленні); Габарити по ширині – 244,00м (ліворуч); 156,30м + (82.0 + 119.6 – під кутом) м (праворуч); Загальна площа земельної ділянки – 129600 м2; Площа забудови під будівлями і спорудами – 385 м2, до яких входять: нежитлова будівля (літ. А), житлова будівля (літ. Л), споруди № 8, № 12-15, 17, 18,20. Дата заснування – 1972 рік. Дата проведення поточного обстеження – грудень 2021 року.
У висновку зазначено, що територія стрілецького стенду та всі її будівлі й споруди виконані у відповідності до вимог ДБН В.2.2-13-2003 «Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди» та міжнародних технічних і спеціальних правил ISSF Міжнародної федерації стрілецького спорту та забезпечують надалі надійну й безпечну їх експлуатацію.
15 листопада 2021 року між Мільчевим М.М. та Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса складено акт приймання-передачі нерухомого майна, за яким першим передано, а другим прийнято в якості внеску в статутний капітал право власності на нерухоме майно – нежитлові будівлі та споруди стрілецького стенду, загальною площею 356,5 кв.м., які розташовано за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д.
Відповідно до представленого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.11.2021 № 286901294, 23.11.2021 року зареєстровано право власності Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна – нежитлова будівля (будівлі та споруди стрілецького стенду), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 592851651237, загальна площа 356,5 кв.м, житлова площа 140 кв.м, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д; підстава виникнення права власності – акт приймання-передачі від 15.11.2021 між Мільчевим М.М. та Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса.
22 січня 2022 року Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України складено висновок експертного дослідження № ЕД-19/116-22/1068-БЛ, предметом дослідження є стрільбище (олімпійська база), розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська, 2-Д.
На вирішення дослідження поставлено питання: «Чи придатне для проведення стрільби стрільбище (олімпійська база) Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська, 2-Д?».
У вказаному дослідженні встановлено, що загальна площа стрільбища Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса згідно наданої копії «Висновку за результатами обстеження території будівель і споруд стрілецького стенду «ОЛИМП» складає 129600 м2. При цьому, габарити об`єкту по довжині, згідно наданих документів: - зі сторони входу на територію: - 325,88 м; - під кутом на віддалені: - 377,63. Габарити об`єкту по ширині: - ліворуч - 244,00 м; - праворуч, під кутом - 156,30 м. Загальна площа забудови під будівлями і спорудами об`єкту складає - 385 м2.
Стрільбище Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса складається з двох функціонуючих стендів «траншейного» типу, одного стрільбища для компакт-спортингу та трьох функціонуючих стендів «круглого» типу, розташованих на одній географічній прямій, у напрямку із заходу на схід.
Наявні стрільбища для зручності опису та дослідження були пронумеровані цифровими позначками від « 1» до « 6», відповідно.
Напрямки стрільби всіх наявних на стрільбищі стендів – північний.
Вся площина стрільбища, що в тому числі включає всі шість наявних стендів, знаходиться на 4-5 метрів нижче рівня оточуючого, його територію, природного ландшафту.
Вивченням конструкції стенду 1-6 встановлено, що їх захисні елементи відповідають вимогам Державних будівельних норм «Будинки і споруди. Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди» ДБН В.2.2-13-2003.
Встановлено, що стрільбище (олімпійська база) Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», розташоване за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська, 2-Д, за умови дотримання правил експлуатації, встановлених розробником та правил техніки безпеки при проведенні стрільб, придатне для проведення стрільби у всіх шести стрілецьких стендах, з гладкоствольних рушниць патронами до 12-го калібру, з свинцевими метальними снарядами (шротовними) №№ 7-9.
25 січня 2022 року Спортивно-мисливське приватне підприємства «ОЛИМП», м. Одеса звернулось до Селищної ради із клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у оренду земельної ділянки загальною площею 12,8577 га для будівництва і обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту (розміщення стрілецького стенду) за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д, згідно графічних матеріалів, на яких зазначене розташування земельної ділянки.
До заяви додано: копія паспорту та коду замовника; копія Акту прийому передачі об`єкта нерухомого майна; копія рішення; копію статуту Приватного Підприємства; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копія технічного паспорту; копія Державного акту на право постійного користування землею; технічний звіт про виконання кадастрової зйомки.
Відповідно до технічного паспорту на будівлі та споруди стрілецького стенду, виготовленого ФОП Кириленко С.О., за замовленням Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОРТІНГ»: місце розташування будівель та споруд – Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д; площа земельної ділянки (кв.м), у тому числі, під нежитловою будівлею 129600 кв.м., усього під забудовою 385 кв.м., під основною забудовою 385 кв.м (літера А); наявний приблизний план із графічним визначенням відповідних будівель та споруд, житлового будинку та нежитлової будівлі.
Представлено технічний звіт про виконання кадастрової зйомки земельної ділянки за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д, виготовлений ФОП Сокур Є.Ю. за замовленням Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОРТІНГ», із визначенням координат кутів зовнішніх меж землекористування відповідної ділянки.
Рішенням Селищної ради від 27.01.2022 № 1159-VIII надано дозвіл Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 12,8577 га в оренду терміном на 10 (десять) років з цільовим призначенням 07.02 для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду на території Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, місце розташування якої згідно коду КОАТУУ 5123783200: Овідіопольський район, Новодолинська сільська рада (за межами населених пунктів).
Рішенням Селищної ради від 27.01.2022 № 1150-VIII надано згоду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса на прийняття до комунальної власності Селищної ради шляхом дарування нерухомого майна - будівлі, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, буд. 2 Е, загальною площею – 140 кв.м.
16 серпня 2022 року Спортивно-мисливське приватне підприємства «ОЛИМП», м. Одеса звернулось до Селищної ради із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у оренду земельної ділянки загальною площею 12,8577 га для будівництва і обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту (розміщення стрілецького стенду) за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вулиця Крупської, 2-Д.
19 серпня 2022 року між Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса (дарувальник) та Селищною радою (обдаровуваний) укладено договір дарування, за умовами пункту 1.1. якого дарувальник в особі представника передав безоплатно у власність, а обдаровуваний в особі представника прийняв нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, буд. 2-Е (два дефіс е), (предмет договору). Опис предмету договору: нежитлова будівля, загальною площею 260,1 кв.м, що розташоване на земельній ділянці площею 0,1069 га, знаходиться у користуванні дарувальника згідно довідки Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області від 18.08.2022 року за № 46.
Право власності на предмет договору підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зареєстровано 19.08.2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний № 2624546251100, запис про право власності № 47642678 (пункт 1.2).
Також, 19.08.2022 між Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса, як дарувальником, та Селищною радою, як обдаровуваним, складено акт приймання-передачі відповідного майна.
Відповідно до представленого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.08.2022 приватним нотаріусом Мазаратій А.В. проведено державну реєстрацію права власності Селищної ради на об`єкт нерухомого майна – нежитлова будівля, реєстраційний № 2624546251100, загальною площею 260,1 кв.м, що розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, буд. 2-Е.
Рішенням Селищної ради від 22.09.2022 № 1426-VIII затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», цільове призначення – 07.02 для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду, за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада; передано СМПП "ОЛИМП" в оренду строком на 10 (десять) років земельну ділянку загальною площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123 783200:01:003:2313, для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду, місце розташування якої: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада.
05 жовтня 2022 року між Селищною радою (орендодавець) та Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса (орендар) укладено договір оренди землі (договір), пунктом 1 якого передбачено, що орендодавець, на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Авангардівської селищної ради № 1426-VIII від 23.09.2022 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 12,8577 га з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, місце розташування якої: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада, цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду.
Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 12,8577 га із земель комунальної власності Авангардівської селищної територіальної громади (пункт 1.2).
В оренду передається земельна ділянка загальною площею 12,8577 га із земель комунальної власності, кадастровий номер земельної ділянки – 5123783200:01:003:2313 (пункт 2.1).
На земельній ділянці розташовано об`єкти нерухомого майна (пункт 2.2).
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить: 15519713,53 грн (п`ятнадцять мільйонів п`ятсот дев`ятнадцять тисяч сімсот тринадцять гривень 53 коп.) (пункт 2.3).
Земельна ділянка, яка передається в оренду, не має таких недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню (пункт 2.4).
Договір оренди укладено на 10 (десять) років, тобто, до 05.10.2032 року. Строк дії договору починається з дати його підписання сторонами. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права (пункт 3.1).
Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1-го відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки величиною 12933,10 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять три гривні 10 коп.) в місяць, тобто, 155197,14 грн (сто п`ятдесят п`ять тисяч сто дев`яносто сім гривень 14 коп.) в рік. Оплата проводиться щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за осіяннім календарним днем звітного місяця за реквізитами (пункт 4.1).
Цей договір набуває чинності після його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Право оренди за даним договором підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону (пункт 17.1).
Представники сторін свідчать та гарантують, що укладення цього договору відбувається у межах наданих повноважень, та вони (представник орендодавця та представник орендаря) діють в інтересах осіб, які вони представляють, добросовісно і розумно та не перевищують своїх повноважень (пункт 17.3).
Відповідно до представленої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 05.10.2022 державним реєстратором Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснено реєстрацію права власності Селищної ради на земельну ділянку із кадастровим номером 5123783200:01:003:2313 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2644035551100); 05.10.2022 державну реєстрацію права оренди земельної ділянки (номер запису про інше речове право № 48098561): орендодавець – Селищна рада, орендар – Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса, на підставі укладеного 05.10.2022 договору оренди.
Згідно із відомостями з Державного земельного кадастру, цільове призначення земельної ділянки площею 12,8577 га з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, розташованої за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада – 07.02 Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури, вид використання – для розміщення стрілецького стенду.
07 листопада 2022 року Національною поліцією України (ГУНП в Одеській області) видано Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса дозвіл на право відкриття підприємства – стрільбища, яке складається з шести стендів, за адресою Одеська область, Одеський район., Авангардівська селищна рада, с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.
Інструкцією про функціонування та діяльність стрільбища, порядок використання спортивної вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, спеціальних засобів та патронів до них у Спортивно-мисливському приватному підприємстві «ОЛИМП», м. Одеса, затвердженою начальником ВКОЗ Національної поліції України 07.12.2022, начальником ВКОЗ ГУНП в Одеській області 01.11.2022 та СМПП "ОЛИМП", у пункті 1.2 передбачено, що стрільбище Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса розташовано за адресою: Одеська область, Одеський район., Авангардівська сільська рада, с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса, може використовувати у вказаних стрілецьких стендах вогнепальну, холодну та пневматичну зброю калібру понад 4,5 мм і швидкістю польоту кулі понад 100 м/с, спеціальні засоби індивідуального захисту та активної оборони, боєприпаси до них з безумовним виконанням заходів безпеки та відповідності висновкам НДЕКЦ МВС України стосовно дозволених технічних характеристик зброї, які можуть бути придбані та перебувати у власності відповідно до вимог чинного законодавства з обов`язковим оформленням відповідних дозвільних документів (пункт 1.4).
Інші юридичні та фізичні особи, які мають у власності зареєстровану відповідно до вимог чинного законодавства вогнепальну, холодну та пневматичну зброю калібру понад 4,5 мм швидкістю польоту кулі понад 100 м/с, спеціальні засоби індивідуального захисту та активної оборони, боєприпаси до них, спортивну зброю, можуть використовувати її у стрілецькому стенді Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса, для стрілецьких тренувань згідно укладених угод (фізичні особи - заявок), з безумовним виконанням заходів безпеки та відповідності висновкам НДЕКЦ МВС України стосовно дозволених технічних характеристик зброї (пункт 1.5).
Діяльність Спортивно-мисливського приватного підприємство «ОЛИМП», м. Одеса, в частині функціонування стрільбища, з проведення занять, з практичної стрільби зі спортивної та мисливської вогнепальної зброї, націлена на:
Розвиток і популяризацію стрілецького спорту, як форми активного і безпечного дозвілля, а також розвиток умов, що сприяють підвищенню стрілецької майстерності як професіоналів, чия діяльність пов`язана з використанням вогнепальної зброї, так і громадян, які прагнуть до підвищення стрілецької культури, а також з метою навчання безпечного володіння зброєю, навичкам самооборони та вмінням виживати в екстремальних умовах (пункт 2.1.1);
Залучення до занять стрілецьким спортом молоді, дітей, а також проводити підготовку юнаків до служби в силових структурах України та здійснювати патріотичне виховання підростаючого покоління (пункт 2.1.2).
Цільове напрацювання базових навичок поводження зі зброєю спільно з державними структурами, військово – патріотичними клубами, громадськими організаціями (пункт 2.1.3).
Стрільбище являє собою стрілецький комплекс який складається з 6-х стрілецьких площадок для стендової стрільби та допоміжних приміщень. Комплекс розташовано на земельній ділянці за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада, с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д. Допоміжні приміщення мають капітальні стіни, мінні перекриття на стелі й підлозі. До кожної стрілецької площадки є окремий прохід (пункт 3.1).
У стрільбищі Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса, розташованого за адресою: Одеська область, Одеський район., Авангардівська селищна рада. с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д, дозволяється використовувати пістолети, револьвери, гвинтівки, мисливські гладкоствольні рушниці та пристрої вітчизняного та іноземного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими, чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, відповідно до висновків ОНДЄКЦ: № ЕД-19/116-22/1068-БЛ від 21.01.2022 р. (пункт 4.1).
05 грудня 2022 року Національною поліцією України видано Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса дозвіл А№004408 на право функціонування підприємства – стрільбища за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська сільська рада, с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.
Інших належних та допустимих доказів щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна – земельну ділянку площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123783200:01:003:2313 (реєстраційна справа на об`єкт нерухомого майна: 2644035551100) та зобов`язання Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса повернути Авангардівській територіальній громаді в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області земельну ділянку площею 12,8577 га, з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Перш ніж здійснювати оцінку правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги по суті позовних вимог, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія перевіряє підставність представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №916/2897/25 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).
У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).
Отже, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.
Звертаючись із позовом у даній справі, прокурором наголошено на тому, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (частина 2 статті 140 Конституції України).
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади – жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста – самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Згідно із частиною 1 статті 10 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування – на землі комунальної власності (пункт «б» частини 1 статті 80 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Крім того, стаття 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відносить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, використанням і охороною земель.
Правомочності власника землі на території Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області від імені територіальної громади здійснює Авангардівська селищна рада Одеського району Одеської області, яка одночасно наділена державою повноваженнями щодо здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства.
Відтак, на Авангардівську селищну раду Одеського району Одеської області, як власника земель, покладено обов`язок самостійно та через свій виконавчий орган контролювати збереження земельних ділянок територіальної громади селища, відстежувати стан їх використання та перевіряти за допомогою доступних джерел, чи має місце порушення прав та інтересів територіальної громади на це майно.
Поряд із наведеним, як зазначає прокурор, на його думку, саме Селищною радою допущено порушення вимог закону під час надання в оренду землі комунальної власності площею 12,8577 га з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313, розташованої за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада у позаконкурентний спосіб, що виключає можливість здійснення нею захисту законних інтересів держави у спірних правовідносинах у обраний спосіб.
Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас, доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У даній справі, яка розглядається, прокурор фактично звернувся за захистом інтересів територіальної громади Авангардівської селищної ради. 
При цьому, на думку прокурора, уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - Рада не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то прокурор мав право звернутися до суду з позовом, як самостійний позивач.
Наведений висновок стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджуються з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, зазначеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.
Одночасно з цим, судова колегія наголошує, що в даному випадку прокурором, в порушення приписів процесуального законодавства України, не заявлено до відповідача - Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області жодних позовних вимог, виходячи з предмета та підстави позову.
Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. 
Згідно з ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. 
Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам тощо.
Згідно з положеннями частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до положень частини першої статті 127 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 128 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною другою статті 134 Земельного кодексу України передбачено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована), закріплений у положеннях статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.
Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 124 і абзацу 2 частини другої статті 134 Земельного кодексу України незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. 
Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №922/443120, від 30.03.2021 у справі №922/1323/20, від 01.04.2021 У справі №910/1 0500/19), від 03.12.2025 року №922/1110/22.
Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належної особі будівлі, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями статей 134, 135 Земельного кодексу України. 
Таким чином, Верховний Суд неодноразово вказував на можливість отримати комунальну земельну ділянку в користування лише в межах та з метою, пов`язаною із розміщенням та обслуговуванням належних особі на праві власності нежитлових приміщень.
Верховний Суд у постанові від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г дійшов до висновку, що норми ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України передбачають, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачають такого виключення для земельних ділянок під будівництво об`єктів, що не входять в перелік, зазначений у ч.2 ст.134 Земельного кодексу України. 
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.08.2021 у справі №922/443/20 сформовано правову позицію щодо надання у користування земельної ділянки державної чи комунальної форми власності фізичним або юридичним особам без проведення земельних торгів. 
Так, у п. 76 постанови Верховним Судом зазначено, що, виходячи із системного аналізу положень ч. 2 ст. 124 і абз. 2 ч. 2 ст.134 Земельного кодексу України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання, відповідно до того цільового призначення, яке існувало на момент їх придбання. 
У випадку ж формування нової земельної ділянки, визначення за проектом землеустрою щодо її відведення площі і цільового призначення не для мети, що пов`язана з розміщенням об`єктів нерухомого майна, а для будівництва нових об`єктів нерухомості - право користування такою земельною ділянкою підлягає продажу виключно за результатами проведення земельних торгів. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.09.2018 по справі №910/1356/13, чинним земельним законодавством передбачений порядок відчуження прав на земельні ділянки комунальної власності виключно на конкурентних засадах, за виключенням випадків щодо земельних ділянок, на яких розташоване належне особі на праві приватної власності нерухоме майно. Проте у цьому випадку за приписами частини 2 статті 134 Земельного кодексу України власник нерухомості має право на отримання на позаконкурентних засадах тільки земельної ділянки, на якій безпосередньо розташоване таке майно (будівля, споруда). 
Так, у п.69 постанови від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 Велика палата Верховного Суду зазначила, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належної відповідачу будівлі, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями статей 134, 135 Земельного кодексу України.
Верховний Суд у постанові від 21.01.2025 у справі № 922/908/22 зауважив, що площа земельної ділянки повинна відповідати площі, яку безпосередньо займають відповідні об`єкти нерухомого майна, а також може бути дещо більше такої площі, у разі необхідності обслуговування цих об`єктів, при цьому така площа повинна бути обґрунтованою у відповідній технічній документації із землеустрою. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19).
У постанові від 23.01.2025 у справі № 922/1121/21 Верховний Суд вказав, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Відтак, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна.
За змістом положень статті 50 Закону України "Про землеустрій" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельного кодексу України.
Одним із функціональних призначень проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання земель, оскільки розмір земельної ділянки, необхідний для обслуговування розміщеного на ній нерухомого майна, повинен відповідати потребам щодо розміщення та обслуговування такого об`єкта.
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається, зокрема, але не виключно, шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи, з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил, зокрема, чинних Державних будівельних норм.
При цьому оцінка зазначених доказів повинна здійснюватися судами з дотриманням стандартів доказування, передбачених Господарського процесуального кодексу України щодо їх належності, допустимості, обґрунтованості та вірогідності.
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Відтак, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна.
Доведення обставин, пов`язаних з обґрунтованістю землевпорядної документації, у тому числі щодо розміру земельної ділянки, покладається на сторони у судовому процесі. При цьому відповідно до загальних засад господарського судочинства, врегульованих статтями 2, 13, 14, 74, 86, 237 Господарського процесуального кодексу України, позивач у справах зазначеної категорії повинен довести належними доказами, зокрема, але не виключно експертним висновком, ту обставину, що неналежними доказами є розроблений на замовлення відповідача проект землеустрою чи технічна документація із землеустрою, в яких власне і визначається конкретна площа земельної ділянки, необхідна орендарю для експлуатації та функціонування належної йому будівлі (ведення господарської діяльності). При цьому оцінка зазначених доказів повинна здійснюватися судами з дотриманням стандартів доказування, передбачених ГПК України щодо їх належності, допустимості, обґрунтованості та вірогідності.
Таким чином, сам по собі факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування, не може бути самостійною підставою для визнання такої передачі землі незаконною та задоволення відповідного позову. У зв`язку з цим, оскаржуючи законність передачі земельної ділянки у користування з мотивів неспівмірності площі відведеної земельної ділянки порівняно з площею будівлі, розташованої на цій земельній ділянці, саме позивач повинен належними і допустимими доказами довести розмір земельної ділянки, який є дійсно необхідним для обслуговування та експлуатації розміщеного на землі майна, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 Господарського процесуального кодексу України.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 922/461/21, від 21.03.2023 у справі № 922/3613/21, від 10.09.2025 року у справі №922/1121/21.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 у справі № 910/12366/18, ключову роль у питанні раціонального (чи не раціонального) використання земельної ділянки відіграє саме проект землеустрою, за яким таку ділянку було відведено у користування, позаяк саме у ньому враховуються усі особливості формування ділянки. Так, в силу специфіки місцевості, виду господарської діяльності, логістичних параметрів та багатьох інших чинників, площа (та, зокрема, і «геометричні розміри») земельної ділянки може перевищувати площу нерухомості, яка на такій ділянці знаходиться. При поданні позову з підстав (надмірність площі земельної ділянки порівняно з площею розташованої на ній нежитлової будівлі), які заявляє прокурор у даній справі, слід враховувати, що одним із можливих способів доказування, крім експертизи, є саме обставини наявності недоліків або неточностей у розробленому проекті землеустрою чи той факт, що проект землеустрою не відповідає вимогам закону або є необґрунтованим. Сама по собі констатація факту того, що площа відведеної земельної ділянки є більшою у математичному порівнянні з площею нерухомості, без обґрунтування належними та допустимими доказами, не може вважатися належним обґрунтуванням позову та не дає підстав для його задоволення.
Так, як вбачається з матеріалів справи, і зазначалося вище за текстом постанови, 25.01.2022 Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса звернулось до Селищної ради із клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у оренду земельної ділянки загальною площею 12,8577 га для будівництва і обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту (розміщення стрілецького стенду) за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д, згідно графічних матеріалів, на яких зазначене розташування земельної ділянки.
До клопотання про надання дозволу на відведення в оренду земельної ділянки Спортивно-мисливське приватне підприємство «ОЛИМП», м. Одеса також долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2021 за № 286901294, з якого вбачається, що підприємству на праві приватної власності належить нежитлова будівля, будівлі та споруди стрілецького стенду, житлова будівля, загальною площею 356,5 кв.м, житловою площею 140 кв.м., за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 502851651237). 
Також до клопотання підприємства додано копію технічного паспорту на будівлі та споруди стрілецького стенду Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОРТІНГ» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д, виготовленого ФОП Кириленко С.О., згідно з яким об`єкт нерухомості складається з житлового будинку літери «Л», площею 260,1 кв. м та нежитлової будівлі, літери «А» площею 96,4 кв.м. 
Відповідно до експлікації до схеми розташування будівель та споруд, наявної у технічному паспорті на будівлі та споруди стрілецького стенду за адресою: Одеська область Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Крупська, 2-Д, усього під забудовою перебуває 385 кв. м площі земельної ділянки, з них під основною будівлею - 385 кв. м, під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами - 0 кв. м, під двором - 0 кв. м.
Рішенням Селищної ради від 27.01.2022 № 1159-VIII надано дозвіл Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 12,8577 га в оренду терміном на 10 (десять) років з цільовим призначенням 07.02 для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду на території Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, місце розташування якої згідно коду КОАТУУ 5123783200: Овідіопольський район, Новодолинська сільська рада (за межами населених пунктів).
Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель (затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, в редакції на час звернення Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП», м. Одеса із клопотанням про надання дозволу) остання визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.
Визначено цільове призначення як « 07.02» для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту.
В подальшому, на замовлення Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса, у 2022 році Фізичною особою-підприємцем Сокур Є.Ю. (договір від 10.02.2022 за № 60) розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП», м. Одеса для подальшого будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада. 
Відповідно до пояснювальної записки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП» м. Одеса для подальшого будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада, виготовленого у 2022 році ФОП Сокур Є.Ю., запроектована до відведення земельна ділянка складає 12,8577 га та відводиться виключно для подальшого будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури та спорту.
Рішенням Селищної ради від 22.09.2022 № 1426-VIII затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП» м. Одеса, цільове призначення – 07.02 для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду, за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада; передано Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП» м. Одеса в оренду строком на 10 (десять) років земельну ділянку загальною площею 12,8577 га, кадастровий номер 5123 783200:01:003:2313, для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту, вид використання – для розміщення стрілецького стенду, місце розташування якої: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада.
Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру, цільове призначення земельної ділянки площею 12,8577 га з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313 за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада - 07.02 Для будівництва та обслуговування обєктів фізичної культури, вид використання - для розміщення срілецького стенду.
Також, з матеріалів справи вбачається, що між Спортивно-мисливським приватним підприємством «ОЛИМП» м. Одеса та Авангардівською селищною радою 19.08.2022 укладено договір дарування, що зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом за №2 1304, відповідно до якого Спортивно-мисливське приватне підприємства «ОЛИМП» м. Одеса подарувало селищній раді нежитлову будівлю, площею 260,1 кв. м, розташовану на земельній ділянці площею 0,1069 га, за адресою: Одеська обл, Одеський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, буд 2-Е (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2624546251100). 
Таким чином, у власності Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП» м. Одеса залишилась нежитлова будівля, об`єкт житлової нерухомості, площею 96,4 кв. м (споруда №21, №22, №23, огородження №24, огородження №25), за адресою: Одеська обл, Одеський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-Д.
Отже, на підставі рішень Авангардівської селищної ради від 27.01.2022 за № 1159-VІІІ, від 22.09.2022 за №1426-VІІ та договору оренди землі від 05.10.2022 відведено в орендне користування Спортивно-мисливському приватному підприємству «ОЛИМП» м. Одеса земельну ділянку комунальної власності площею 12,8577 га з кадастровим номером 5123783200:01:003:2313 за адресою: Одеська область, Одеський район, Авангардівська селищна рада для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів виходить з того, що застосування частини другої статті 134 Земельного кодексу України у кожному конкретному випадку потребує з`ясування не лише формального співвідношення площі об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки, а й характеру такого об`єкта, його функціонального призначення, особливостей експлуатації, а також нормативних вимог до забезпечення його безпечного та належного використання.
Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка використовується для розміщення та функціонування стрілецького стенду «ОЛИМП», який не зводиться лише до площі забудови під окремими будівлями, а є спортивним комплексом, що включає стрілецькі майданчики, сектори стрільби, зони безпеки та допоміжну інфраструктуру. За результатами обстеження території, будівель і споруд стрілецького стенду встановлено, що загальна площа земельної ділянки становить 129600 кв. м, а територія стенду, будівлі і споруди відповідають вимогам ДБН В.2.2-13-2003 «Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди» та міжнародним технічним і спеціальним правилам ISSF, що забезпечують їх надійну та безпечну експлуатацію. Так само висновком експертного дослідження Одеського НДЕКЦ МВС України підтверджено, що стрільбище складається з шести стендів, придатне для проведення стрільби та відповідає встановленим вимогам безпеки.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував спеціальне правове регулювання діяльності стрілецьких тирів, стрільбищ та стендів. Відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 № 1207, стенд є тиром або комплексом тирів, де здійснюється стрільба шротом (дробом) з гладкоствольної зброї, параметри і характеристики якого мають бути зафіксовані у правилах спортивних змагань і відповідати вимогам безпеки; функціонування стенду здійснюється на підставі дозволу уповноваженого підрозділу Національної поліції. Отже, на відміну від звичайного об`єкта забудови, стрілецький стенд за своєю природою потребує використання значної території не лише під капітальними будівлями, а й під функціональними зонами, без яких його експлуатація за призначенням є неможливою.
Матеріалами справи також підтверджено, що після оформлення права користування земельною ділянкою СМПП «ОЛИМП» отримало дозвіл Національної поліції України на право відкриття підприємства – стрільбища, а згодом і дозвіл на право функціонування такого підприємства; інструкцією про функціонування та діяльність стрільбища передбачено, що комплекс складається з шести стрілецьких площадок для стендової стрільби та допоміжних приміщень. Наявність цих документів узгоджується з висновками про фактичне існування та експлуатацію стрілецького стенду саме на спірній земельній ділянці, а не лише про намір здійснювати в майбутньому нове будівництво.
За таких обставин сам лише факт того, що площа забудови під окремими будівлями є меншою за площу всієї земельної ділянки, не може бути достатньою підставою для висновку про обов`язковість передачі земельної ділянки виключно на конкурентних засадах. Для об`єктів типу стрілецького стенду вирішальне значення має не лише площа капітальної забудови, а й площа, необхідна для безпечного функціонування спортивного комплексу в цілому. Саме тому доводи прокурора, побудовані переважно на арифметичному співвідношенні площі будівель і земельної ділянки, без урахування специфіки спірного об`єкта, суд апеляційної інстанції вважає недостатніми.
Колегія суддів також бере до уваги, що на момент звернення Спортивно-мисливського приватного підприємства «ОЛИМП», м. Одеса до селищної ради факт існування стрілецького стенду був відображений у постановах Кабінету Міністрів України, зокрема, підприємство включено до переліку закладів фізичної культури і спорту, яким надано статус бази олімпійської підготовки за видом спорту – стрільба стендова, а сама селищна рада у відзиві посилалася на те, що формулювання «для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту» застосовано відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель і не передбачає іншого формулювання в межах відповідного коду 07.02. Отже, саме по собі використання у рішенні ради та в договорі оренди формулювання класифікації не є безумовним доказом того, що земельна ділянка передавалася виключно для нового будівництва безвідносно до наявного об`єкта.
Доводи апелянта про те, що після укладення 19.08.2022 договору дарування у відповідача 2 не залишилося достатніх правових підстав для позаконкурентного отримання земельної ділянки, також не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. Як убачається з матеріалів справи, дарування стосувалося нежитлової будівлі площею 260,1 кв. м за адресою вул. Крупської, 2-Е, тоді як за відповідачем 2 залишалися інші об`єкти, що входили до складу стрілецького стенду, а спірний договір оренди прямо передбачав, що на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна. Саме по собі відчуження частини майна не свідчить автоматично про припинення функціонування спортивного комплексу або про втрату підстав для користування земельною ділянкою, необхідною для його експлуатації.
Окремо колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність посилань прокурора на нікчемність договору оренди землі через відсутність його нотаріального посвідчення. Як правильно зазначено судом першої інстанції, вимога про нотаріальне посвідчення договору оренди землі не є імперативною умовою його дійсності, а встановлюється за домовленістю сторін або за наявності зареєстрованої вимоги власника земельної ділянки. Досліджений договір оренди такої умови не містить, а відтак відсутність нотаріального посвідчення сама по собі не тягне нікчемності правочину.
Суд апеляційної інстанції враховує і те, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був розроблений уповноваженим землевпорядником, затверджений рішенням ради та став підставою для укладення договору оренди. Належних і достатніх доказів того, що цей проект не містив обґрунтування меж і розміру земельної ділянки або був погоджений із порушенням обов`язкових вимог законодавства, прокурором не надано. Незгода апелянта з висновками про необхідний розмір ділянки за відсутності належного спростування спеціальних висновків та дозвільної документації не може бути підставою для висновку про незаконність рішень ради, які взагалі не є предметом позовних вимог (бо це неефективний спосіб захисту), але й, як зазначалося вище судом апеляційної інстанції, прокурором не висувалося до ради, як відповідача у справі, будь-яких інших вимог.
Таким чином, на відміну від випадків, коли власник нерухомості намагається отримати значну земельну ділянку для нового будівництва без фактичного існування відповідного об`єкта чи без доказів необхідності використання такої площі, у даній справі матеріалами підтверджено наявність та функціонування стрілецького стенду як спеціалізованого спортивного комплексу, діяльність якого об`єктивно потребує значної території та дотримання спеціальних вимог безпеки. Саме цим зумовлюється специфіка спірних правовідносин, яка була належно врахована судом першої інстанції при розгляді даної справи.
При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, однак визначається з урахуванням об`єктивної необхідності використання такого майна за його цільовим призначенням.
Водночас, доведення обставин, пов`язаних із необґрунтованістю визначеного розміру земельної ділянки, покладається саме на позивача, який, оскаржуючи правомірність її відведення, повинен належними та допустимими доказами довести, який саме розмір земельної ділянки є необхідним для обслуговування відповідного об`єкта нерухомого майна.
Як зазначено у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 922/461/21, від 21.03.2023 у справі № 922/3613/21, від 03.03.2021 у справі № 910/12366/18, від 10.09.2025 року у справі №922/1121/21 сама по собі констатація перевищення площі земельної ділянки над площею забудови без належного доказового обґрунтування не може бути підставою для визнання передачі земельної ділянки незаконною.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у даній справі прокурором не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що визначений проектом землеустрою розмір земельної ділянки є необґрунтованим або таким, що не відповідає потребам експлуатації розміщеного на ній об`єкта – стрільбища та не доведено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, який саме розмір земельної ділянки є необхідним для його обслуговування, 
Зокрема, матеріали справи не містять ані експертного висновку, ані інших спеціальних досліджень, які б підтверджували, що для обслуговування стрілецького стенду є достатньою менша площа земельної ділянки, ніж та, що була відведена.
За таких обставин доводи апелянта про неспівмірність площі земельної ділянки є декларативними та ґрунтуються виключно на формальному математичному співвідношенні площ, без урахування функціонального призначення об`єкта та без належного доказового підтвердження.
Відтак, враховуючи принцип змагальності сторін та розподіл обов`язку доказування, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором не доведено обставин, які б свідчили про незаконність визначення розміру спірної земельної ділянки та, як наслідок, про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.04.2025 у справі № 916/393/22, у якій досліджувалися правовідносини щодо того ж об`єкта нерухомого майна – будівель та споруд стрілецького стенду, розташованих за тією ж адресою.
Як убачається зі змісту зазначеної постанови, Верховний Суд, зокрема, виходив з того, що у межах раніше розглянутої справи № 916/820/20 судами вже було встановлено правомірність набуття права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна та підтверджено статус набувача як добросовісного.
Наведені висновки мають значення для правильного вирішення даної справи, оскільки стосуються правового режиму того ж об`єкта нерухомості та обставин його набуття, які не були спростовані у встановленому законом порядку.
При цьому, як вбачається з доводів апеляційної скарги, прокурор фактично ставить під сумнів правомірність набуття та використання зазначеного об`єкта нерухомого майна, не надаючи при цьому належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені судами обставини.
Крім того, положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Так частинами першою-п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15.
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19 та від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15.
Здійснюючи тлумачення вказаних норм права, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 фактично уточнила висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, а Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15 звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача, зокрема на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої та третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).
Відтак недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.
Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину.
Суд зазначає, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а також не спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача, тобто бути адекватним наявним обставинам, і призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків). Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Така позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію, як про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначено, що за змістом абзаців 1 та 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.
При цьому позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу. Водночас позовна вимога не повинна спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Суд зазначає, що з урахуванням принципів приватного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Про це виснував Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17.
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату, породженого таким договором. Тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі.
Поряд з цим, суд зазначає, що якщо на земельній ділянці державної або комунальної власності розташовано об`єкт нерухомого майна, що перебуває у приватній власності, то земельна ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому, окрім власника таких об`єктів. При цьому, таке користування є неможливим без одночасного користування земельною ділянкою під цими об`єктами. Такі висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 918/1132/22 та від 20.11.2024 у справі № 917/1938/23.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди хоч безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, але знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі №200/606/18).
Отже, згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок чи іншу споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком чи спорудою після їх набуття. Про таке виснувано, зокрема, у постанові від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що навіть у разі посилання прокурора на нікчемність спірного правочину, такі доводи самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову без належного обрання способу захисту та заявлення відповідних позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, прокурором не заявлено вимог про визнання недійсним спірного договору оренди земельної ділянки, а також не заявлено вимог про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, у вигляді повернення земельної ділянки чи приведення сторін у первісний стан.
Водночас, як вірно зазначено у наведеній судовій практиці Верховного Суду, застосування наслідків недійсності правочину, у тому числі реституції, можливе лише за наявності відповідної позовної вимоги, оскільки суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та самостійно визначати інший спосіб захисту.
Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту, незаявлення вимог до відповідача 2 не відповідає характеру спірних правовідносин та не є ефективним, оскільки навіть у випадку встановлення обставин, на які він посилається, сам по собі не призводить до відновлення порушеного права, якщо навіть було б таке доведено суду, чого а даному випадку не відбулося, виходячи з загальних приписів процесуального законодавства України щодо доведення обставин належними, допустимими та вірогідними доказами по справі.
Колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору нікчемним у розумінні статті 228 Цивільного кодексу України.
Крім того, суд апеляційної інстанції ще раз наголошує на тому, що доводи апелянта щодо нікчемності правочину носять декларативний характер та не підтверджені належними і допустимими доказами порушення вимог норм цієї статті при його укладенні сторонами.
Колегія суддів також враховує правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є беззаперечним підтвердженням наявності у неї відповідного права, однак створює спростовувану презумпцію такого права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Водночас Верховний Суд неодноразово зазначав, що державна реєстрація права не є підставою його виникнення, а лише підтверджує вже набуте право за наявності відповідних юридичних фактів, а тому сама по собі не породжує правових наслідків без належної правової підстави (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) звернула увагу, що вимога про скасування державної реєстрації права може бути ефективним способом захисту лише за умови, якщо її задоволення призводить до реального відновлення порушеного права та вирішення спору по суті без необхідності застосування додаткових способів захисту.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що належним способом захисту у відповідних правовідносинах є не формальне скасування запису про державну реєстрацію, а вирішення питання про наявність або відсутність речового права із внесенням відповідних змін до Державного реєстру прав (постанова від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц; постанова Верховного Суду від 15.07.2025 у справі № 916/1601/24).
Оцінюючи наведені правові висновки у сукупності з обставинами даної справи, колегія суддів зазначає, що прокурором заявлено вимогу про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, однак не доведено належними і допустимими доказами незаконність правових підстав виникнення такого права, зокрема, не спростовано правомірність рішень органу місцевого самоврядування та укладеного договору оренди.

За таких обставин сама по собі вимога про скасування державної реєстрації права оренди не призводить до вирішення спору про право та не забезпечує відновлення порушеного права, а відтак не є ефективним способом захисту у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України.
До того ж, колегія суддів зазначає, що вимоги прокурора є такими, що суперечать положенням Європейської конвенції з прав людини та практики її застосування, зобов`язання з
дотримання яких узяла на себе Україна.
Так, згідно зі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших, п. 166 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014р., заява №19336/04, п. 44 рішення у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява N 22774/93, п. 93 рішення у справі «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» від 25.10.2012р., заява N 71243/01).
Наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. п. 167 рішення у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23.01.2014р., заява №19336/04, п. 42 рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994р., пп. 49-62 рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007р., заява N 48191/99).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших, п. 167 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014р., п. 69, 73 рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 р.). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, п. 167 рішення у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23.01.2014р., заява №19336/04, п. 50 рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986р.).
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що задоволення позовних вимог прокурора, зокрема, щодо скасування права оренди земельної ділянки, за відсутності належного доведення незаконності підстав набуття такого права, призвело б до втручання у право відповідача на мирне володіння майном, яке не відповідало б критерію законності та не забезпечувало б справедливого балансу між інтересами суспільства та правами особи.
Таке втручання створило б для відповідача 1 індивідуальний та надмірний тягар, оскільки позбавлення права користування земельною ділянкою, необхідною для експлуатації належного йому нерухомого майна, фактично унеможливило б реалізацію права власності на це майно та призвело б до порушення принципу правової визначеності.
Отже, заявлені прокурором вимоги у цій частині не відповідають критеріям пропорційності та не забезпечують справедливого балансу у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що прокурором не доведено наявності підстав для скасування державної реєстрації права оренди, визнання спірного договору таким, що не створює правових наслідків, та для зобов`язання відповідача 2 повернути земельну ділянку територіальній громаді. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив фактичні правовідносини сторін та надав належну оцінку поданим доказам. 
Колегія суддів також враховує, що спірні рішення прийняті органом місцевого самоврядування в межах наданих повноважень як розпорядником земель комунальної власності, при цьому прокурором не доведено, що такий орган діяв всупереч інтересам держави чи територіальної громади.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування та укладений на їх підставі договір оренди землі прийняті у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів порушення вимог земельного законодавства при відведенні спірної земельної ділянки, а також не доведено необґрунтованості визначеного проектом землеустрою її розміру, а обраний прокурором спосіб захисту не є ефективним та таким, що відповідає характеру спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам прокурора у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», колегія суддів доходить висновку про те, що прокурором у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними, допустимими та вірогідними доказами не доведено наявності правових підстав для скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та задоволення інших заявлених позовних вимог.
Зокрема, доводи апелянта не підтверджують незаконності підстав набуття права оренди спірної земельної ділянки, не спростовують правомірності прийнятих рішень та укладеного договору оренди, а також не містять належного доказового обґрунтування порушення вимог земельного законодавства.
Отже, у зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора у повному обсязі.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2025 року у справі №916/2897/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2025 року у справі №916/2897/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2025 року у справі №916/2897/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 26.03.2026 року.
Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
 Судді 	 Л.В. Поліщук	
 	  А.І. Ярош