Справа № 703/7768/25 
2/703/419/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді   Ігнатенко Т.В.,
секретар судових засідань  Яковенко І.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаського району Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-
ВСТАНОВИВ

24 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку з прибудовою «А, а» загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., літньої кухні з прибудовою «Б, б», сараю «б1», погребу «п/д», вбиральні «В», криниці «К», огорожі №1, яке належало ОСОБА_3 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача – ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку з прибудовою «А, а» загальною площею 68,4 кв.м., житловою 46,2 кв.м., літньої кухні з прибудовою «Б, б», сараю «б1», погребу «п/д», вбиральні «В», криниці «К», огорожі №1, яке належало йому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 17 листопада 1976 року, реєстровий номер 5290 та акту приймання індивідуального будинковолодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради народних депутатів №523 від 21 серпня 1986 року. Вказує, що після смерті чоловіка вона та відповідач прийняли спадщину, так як на час смерті чоловіка були зареєстровані разом з ним в спадковому будинку. Вона та відповідач є спадкоємцями першої черги. Інші спадкоємці відсутні. Нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом через те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння. Дане будинковолодіння вона разом із своїм чоловіком збудували на виділеній чоловікові земельній ділянці під будівництво житлового будинку, проте документи, які підтверджують це в неї відсутні, що змушує її звертатися з даним позовом до суду. Вважає, що право власності на все будинковолодіння слід визнати за нею, так як відповідач, хоч і зареєстрований у даній квартирі, проте вже понад 20 років в ній не проживає, оскільки має своє житло і він не збирається переоформлювати на своє ім`я батькову частину. 
Ухвалою судді від 08 грудня 2026 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву та витребувано з державної нотаріальної контори інформацію про осіб, які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, заведення за даними заявами спадкових справ та видачі свідоцтв про право на спадщину за законом чи заповітом, після смерті ОСОБА_3 .
Відзив на позовну заяву, як у встановлений судом строк, як і після його закінчення, відповідачем ОСОБА_2 до суду не подано. 
23 грудня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просить провести розгляд справи без її участі, на позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Відзиву на позовну заяву та заперечень до суду не направив.
З урахуванням положень ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача, яка викладена у його заяві про розгляд справи без його участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 10 березня 2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років в м. Сміла Черкаської області, про що 10 березня 2025 року складено відповідний актовий запис №296 (а.с.6).
Відповідно до Інформації про зареєстроване право власності від 30 вересня 2025 року за №1418-0, складеної Смілянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», станом на 01 січня 2013 року право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстроване у Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 17 листопада 1976 року, р. №5290, акту приймання індивідуального будинковолодіння, затверджений рішенням виконавчого комітету Ради народних депутатів №523 від 21 серпня 1986 року (а.с.8).
Як вбачається з Інформації щодо показників технічної характеристики об`єкту нерухомого майна від 30 вересня 2025 року за №1418-0, складеної Смілянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», при проведенні технічної інвентаризації житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 станом на 19 липня 1989 року встановлено, що дане будинковолодіння складається з: житлового будинку з прибудовою під літ. «А, а», загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м.; літньої кухні з прибудовою під літ. «Б, б»; сараю під літ. «б1»; погребу під літ. «п/д»; вбиральні під літ. «В»; колодязя під літ. «К»; огорожі під №1. Примітка: 1. Загальна площа житлового будинку змінилася з 63,6 кв.м. на 68,4 кв.м., внаслідок добудови прибудови літ. «а»; 2. На побудовану прибудову літ. «а» загальною площею 4,8 кв.м. відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, не надано (а.с.9).
Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».
Отже, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року №8.4-35//18/1).
У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції Українивід 21 лютого 2005 року № 19-32/319).
Згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.
Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим Наказом №91 від 24 червня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.
За приписами абзацу 2 п.3.1 вказаного Порядку, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги особливості оформлення права власності на житлові, садові, дачні будинки та господарські будівлі, які побудовані до 05 серпня 1992 року, відповідно до наведених вище нормативних актів, суд приходить до висновку, що прибудова під літ. «а» загальною площею 4,8 кв.м., яка збудована до проведення технічної інвентаризації 19 липня 1989 року та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і документу, який дає право виконувати будівельні роботи, на яку не було надано КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», не належать до самочинного будівництва, внаслідок чого входить до спадкової маси після смерті власника вищевказаного будинковолодіння.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що за життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку з прибудовою під літ. «А, а», загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м.; літньої кухні з прибудовою під літ. «Б, б»; сараю під літ. «б1»; погребу під літ. «п/д»; вбиральні під літ. «В»; колодязя під літ. «К»; огорожі під №1, та після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на вказане нерухоме майно.
Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особа, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ст.1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Райгородським сільським РАЦС Кам`янського району Черкаської області 09 червня 1973 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали шлюб 09 червня 1973 року, про що у цей же день у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №9. Після одруження ОСОБА_4 змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с.7).
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Смілянським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаської області 15 листопада 1978 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.46).
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач ОСОБА_2 є синами померлого ОСОБА_3 , як позивач, так і відповідач є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 .
Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Відповідно до ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Як вбачається з листа №2033/02-14 від 17 грудня 2025 року Смілянської державної нотаріальної контори, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , до Смілянської державної нотаріальної контори звернулася із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 . На підставі поданої заяви була заведена спадкова справа №275/2025. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.35).
Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17 грудня 2025 року за №83651746, наданої Смілянською державною нотаріальною конторою, 07 травня 2025 року Смілянською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №275/2025, спадкодавцем за якою є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.36).
Таким чином, позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого чоловіка ОСОБА_3 , оскільки, у встановлений ст.1270 ЦК України строк, звернулася до нотаріальної контори з заявою відповідного змісту.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно п.3.19 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до п.3.20 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).
Як вбачається з копії паспорта серії НОМЕР_4 , виданого Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 25 серпня 2004 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).
Згідно Відомості про реєстрацію місця проживання особи за №01-16/2957, складеної Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області 13 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований з 23 травня 1981 року за адресою: АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та знятий з реєстрації 10 березня 2025 року. На момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 померлий був зареєстрований з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).
Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , на час відкриття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 , був зареєстрований з останнім за однією адресою.
Однак, частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19.
Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19).
У постанові КЦС ВС від 26 квітня 2023 у справі № 204/1052/20 зазначено, що «під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного».
Як вбачається з Акту, складеного 30 січня 2026 року комісією у складі жителів АДРЕСА_1 , підписи яких підтвердила голова квартального комітету №23 м. Сміла, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 2005 року і по даний час за адресою реєстрації не проживає (а.с.45).
Будь-яких доказів фактичного постійного проживання відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації свого проживання разом з спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, матеріали цивільної справи не містять та відповідачем не надано.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не є спадкоємцем, який, у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_3 . 
Таким чином, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , є його дружина – позивач ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. 
Відповідно до п.4.16 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Згідно ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат», неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.
Листом №1772/01-16 від 31 жовтня 2025 року Смілянська державна нотаріальна контора, з приводу звернення по оформленню спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , роз`яснила позивачу ОСОБА_1 , що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкодавців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч.2 ст.1270, ст.1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації, нотаріус виготовляє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Одночасно повідомлено, що нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, якщо не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. У разі неможливості виконання наведених умов, ОСОБА_1 роз`яснено право на звернення до суду для вирішення зазначеного питання (а.с.10). 
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , остання стверджує та це не спростовується матеріалами справи, у неї відсутні оригінали правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_3 на спадкове майно, а саме на будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). 
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Зідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, враховуючи, що у позивача ОСОБА_1 відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, та відповідач ОСОБА_2 на час відкриття спадщини був зареєстрований з спадкодавцем за однією адресою, однак фактично постійно час відкриття спадщини з спадкодавцем не проживав, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою відповідного змісту, позбавлена об`єктивної можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності на спадкове майно у позасудовому порядку. 
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі. 
На підставі викладеного, керуючись ст.15, 16, 181, 182, 334, 392, 1216, 1217, 1218, 1225, 1233, 1234, 1236, 1254, 1261, 1265, 1268, 1269 ЦК України, ст.1, 2, 76, 81, 82, 89, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України,
ВИРІШИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку з прибудовою під літ. «А, а» загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., літньої кухні з прибудовою під літ. «Б, б», сараю під літ. «б1», погребу під літ. «п/д», вбиральні під літ. «В», колодязя під літ. «К», огорожі №1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач – ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Відповідач – ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 . 

Головуючий:        Т.В. Ігнатенко